Návrat Lietajúceho Draka.

Samuel Sagan

Atlantské Tajomstvá

Zväzok 4

________________

Atlantské Tajomstvá, zväzok 4 - Návrat Lietajúceho Draka.

Druhé vydanie.

© AEON GROUP spol. s r.o., 2008-2011.

Translation © Peter Bezemek

ISBN 978-80-89285-07-5

POĎAKOVANIE

Najprv a predovšetkým Pánu Ganovi, ktorého nepretržitý tok inšpirácie bol hnacou silou pre začatie, vytrvanie a dokončenie tohto epického románu.

Ďalej chcem spomenúť priateľov, ktorí podporovali spisovateľský zámer svojím entuziazmom, pomohli prepracovať množstvo scén a odstrániť z nich chyby: Catherine Ross a Ruth Camden, ktoré boli počas deviatich mesiacov mojimi ISIS konektormi, za účelom preskúmania archívu Clairvision a zhromaždenia materiálu, ktorý slúžil ako základ pre toto dielo; Oonagh Sherrard a Philip Joseph, s pohnutím spomínam na naše diskusie o štvrtej ráno ohľadne „skutočne dramatického" písania scén; Samantha Livingstone, ktorej kritika ma motivovala k pridaniu Knihy Kráľa Nagaov. (a pri tej príležitosti aj tretieho zväzku); Orna Lankry a Coral Noonan, ktoré ma povzbudzovali, aby som napísal Atlantské Tajomstvá ako trilógiu v štyroch zväzkoch; Janis Lander, veľká fanynka kráľa Nagaov; Rosa Droescher; Anne Barbato; Karen O'Connell; Nathalie Brown, ktorej dlho zabudnutý darček úplne premenil tento román.

Nakoniec, ale určite nie na poslednom mieste, vďaka Džervinovi výnimočnému, priateľovi a majstrovi v Hrome. Bez neho by sa nič z tohto nikdy neudialo. Všetka sláva učiteľovi!

Poznámka k používaniu kurzívy

Kurzíva bola použitá pre poukázanie na nasledovné:

1. Citáty zo Zákona Melchisedeka, napríklad:

Jedným z najviac nepochopených zo všetkých veršov Zákona bol „Jeden Zákon, jedna cesta! Pochválený buď Pán Melchisedek!"

2. Rozprávanie bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov:

Biely Orol odpovedal,

„Duša Výšin,

Dieťa večnosti,

Čakal som na teba ešte predtým, ako vznikol čas.

A ty prichádzaš, žiarivá,

Dochvíľna na kozmické stretnutie,

Robíš Matku Svetla pyšnou na svoje semeno. "

3. Rozprávanie ľudských bytostí, keď sú pozdvihnuté na úroveň vedomia bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov (preto zahŕňa aj komunikáciu cez silu Hrotu). Napríklad,

„Džervin!" zavolal som cez Hrot. „Prosím, urobte niečo! Rýchlo!"

4. Niekedy je kurzíva použitá na zdôraznenie určitého slova vo vete, napríklad:

„Džervin," povedala Teyani, „keby to nebolo z tvojich úst, nikdy by som neuverila tomuto príbehu!"

Avšak od Zväzku 3 ďalej, kvôli zvýšenému výskytu konverzácií s anjelmi, bohmi a Lietajúcimi Drakmi (kategórie 2 a 3), boli bežné výrazy zo Zákona Melchisedeka ponechané bez kurzívy.

Atlantské Tajomstvá - Tetralógia

Zväzok 1

1 - Kniha Začiatkov

2 - Kniha Blažených Spiacich

3 - Kniha Volania Osudu

4 - Kniha Lososového Rúcha

5 - Kniha Mystérií Eisraimu

6 - Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

7 - Kniha Korenia Nefilim

Zväzok 2

8 - Kniha Bieleho Orla

9 - Kniha Elyani

10 - Kniha Kráľa Nagaov

11 - Kniha Kniežacieho Apartmánu

Zväzok 3

12 - Kniha Lietajúcich Drakov

13 - Kniha Stretnutí so Zlom

14 - Kniha Rituálu Vystúpenia

15 - Kniha Sveta Bohov

Zväzok 4

16 - Kniha Nefilimských Obrov

17 - Kniha Paradoxov vo Výšinách

18 - Kniha Smrti Strašnej

19 - Kniha Polí Pokoja a Rytierov Apokalypsy

20 - Kniha Posledných Dní

21 - Kniha Údolia Nekromancera

22 - Kniha Virdžínie a Hirama

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, apokalyptické časy

„Rozprával ti Barkhan Zér o tvojom ďalšom živote?" opýtala sa Virdžínia.

„Len toľko, že budem typ človeka, ktorý má všetko. Zatiaľ mi viac nepovedal," Hiram, Rytier Apokalypsy, hľadel na hviezdy cez vysoký strop dómu.

Hviezdy v Poliach Pokoja. Pastva farieb podobných drahokamom, tiahnúca sa ponad ich hlavy. Svetlo hviezd s Duchom.

Zhliadol dole a stretol sa s jej pohľadom, „A čo tvoj ďalší život?"

Čerpajúc z hudobného poľa, Virdžínia vylúdila sekvenciu zostupných arpeggio. Ako dosiahli dno, zvuky explodovali do všeobsiahlej rozľahlosti, ktorá spôsobila, že nebesá hviezdnych zvukov pripomínali vlnky v oceáne.

Stala sa rozľahlou. Hiram sa cítil ako maličká biela bodka v jej vnútri. Vyvolalo to u neho užasnutý smiech, „Ako to robíš?"

„Lietajúci Draci hudbu nerobia, oni sú hudbou," povedala, zmäkčujúc zvuky tak, aby sa roztopil v jej vnútri. „Vidíš, ty budeš mať vo svojom nasledujúcom živote všetko, a bohovia vedia, že veru zaslúžene! Ale ja budem mať len toto - hudbu. Obávam sa, že nič viac."

Jej zvuky spôsobili, že sa cítil, akoby sa mal roztiecť. „Ak ja budem mať všetko, potom... by sme sa mohli podeliť."

Doberala si ho, „Vo svojom ďalšom živote budeš príliš krásny a talentovaný, aby si si vôbec všimol obyčajného človeka ako som ja. Nebudeš ma ani vidieť. A to je len dobre! Určite budem poriadne škaredá!"

Urobil svoj hlas nežným ako Biely Orol, „Ako by som mohol nevidieť Lietajúceho Draka?"

Videné normálnymi očami, Virdžínia bola očarujúco krásna sedemnásťročná mladá žena s iskrivo zelenými mandľovými očami a dlhými hnedými vlasmi. Videné z Hrotu, jej podstata Lietajúceho Draka sa tiahla od Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti po sféry Veľkého Mravca a ďaleko za Modrú Lagúnu. Hľadieť na ňu bolo ako zhliadnuť panoramatický záber sfér diaľav. Hiram si pripadal ako širokouhlý teleskop.

Taká rozľahlosť môže byť niekedy zmáhajúca. Bolo toho priveľa, rozum nestíhal.

Hiram si bol istý, „Keď ťa uvidím, spoznám ťa. Okamžite!"

Také veci si ľudia rozprávajú, keď sú v Poliach Pokoja. Keď zostúpia a inkarnujú sa do fyzického sveta, celé sa to, pravdaže, dosť skomplikuje.

„Pravdepodobne ma spoznáš," urobila zvuky hladivými. „Otázka ale znie, spoznám sa ja sama?"

V absolútnej jasnosti Polí Pokoja je všetko také prosté. Byť znamená vidieť. Večný si, a tak vidíš do večnosti. Byť sám sebou je tou najprirodzenejšou vecou na svete. Ale tam dole, v hmotnom vesmíre... Virdžíniu striaslo, spomínajúc na všetky tie existencie, keď na Zemi žila v takmer úplnom zabudnutí svojej podstaty Lietajúceho Draka.

Hrot-majster Hiram bol zmätený. „Je ľahké vidieť prečo ľudské bytosti zabúdajú na svoju večnú podstatu, keď sú na Zemi. Ich vedomie je krehké. Ale ty si taká obrovská!"

„Presne! To je ten problém, keď si Lietajúcim Drakom: ľudské telá sa nehodia, sú príliš malé! Môžeš do nich vložiť len kvapku seba samého."

Také ťažké pre kvapku, pochopiť oceán.

„Takže zabudneš úplne?"

„V pozadí je stále vedenie." Aby ilustrovala svoju myšlienku, Virdžínia vyvolala Archívne obrazy Zara ako lieči Felíciu. Bolo to v jaskyni v kaňonoch Červenej Zeme, v južnej časti dávno strateného kontinentu, Atlantídy. Zar práve absolvoval osemnásť mesiacov tréningu s Veľkými Bojovníkmi svätyne Synov Draka v Mount Lorzen. Napájané impozantnými energiami Podsvetia, jeho telo sa v šírke zdvojnásobilo. Jeho nižšie čakry rezonovali s úžasnými zemskými silami. Ale stále bol úplne neznalý sily Hrotu. Stĺpec Ducha nad jeho hlavou nebol kultivovaný. Nefilimský Lovec by ho dokázal usmrtiť behom niekoľkých sekúnd. A predsa jeho podstata Lietajúceho Draka dokázala urobiť Felíciu dostatočne silnou nato, aby mohla čeliť ohňu Strážcov.

Virdžínia nechala svoju hudbu zmĺknuť. „Pozri sa!"

V malej jaskyni ležala v bezvedomí na zemi nádherná červenovlasá nefilimská kňažka. Za pomoci síl Podsvetia liečil Zar rukami jej telo. Ale súčasne, bez toho, že by si toho bol vedomý, jeho podstata Lietajúceho Draka pracovala na centrách energie nad jej hlavou.

„V tomto štádiu nemal Zar o Lietajúcich Drakoch ani potuchy. Boli pre neho úplne nepochopiteľní. To mu ale nebránilo vložiť do Felíciinho tela energie sily Lietajúcich Drakov," poznamenala Virdžínia.

Po liečení sa Felícia vrátila do jaskyne Verzazyela Strážcu, zostúpila do krypty a zázračne prežila búrlivý zážitok mysle Strážcu. Odolajúc pokušeniu doprevádzať ju, Zar sa vrátil do svätyne Eisraimu.

Virdžínia vyvolala obraz Elyani Bieleho Orla. Bola sama na svojom malom nádvorí, v ženskom krídle svätyne Eisraimu. V striebristej polotme teplej atlantskej noci, ležala na trávniku a smiala sa od radosti, zaplavená zvukmi Lietajúcich Drakov. Rovnaký zážitok maličkej bodky zahalenej nekonečnosťou hviezdnych zvukov.

Elyani zavolala cez tmu viditeľnú, „Teyani! Teyani! Zar je na ceste späť z Červenej Zeme! O tri týždne je tu. Možno o dva."

„Pochválený buď Pán Melchisedek!," tmou viditeľnou zažiarilo Teyanine svetlo. „Tieto správy sú od Orla?"

„Nie, od samotného Zara! Chcem povedať, jeho hlas Lietajúceho Draka ku mne opäť prehovoril," odpovedala Elyani.

Virdžínia zastavila víziu. „Potom, ako sa Zar stal Veľkým Bojovníkom, jeho hlas Lietajúceho Draka často prehováral k Elyani a Džervinovi, dokonca aj k Teyani. Ale Zar si tejto svojej časti vôbec nebol vedomý." Vyvolala iné obrazy. Zar a Džervin Hnedého Rúcha práve ukončili jeden zo svojich rozhovorov. Zar opúšťal akvamarínovú komnatu a vyzeral byť zdrvený. Džervin ho práve informoval o nedávnom úpadku polí, predzvesti neodvratného pádu kráľovstva Atlantídy. Premožený, Zar kráčal alejami svätyne, „Čo robí blázon, keď sa mu roztápa dom? Tancuje! Tancuje!"

Naplnená prítomnosťou bohov, svätyňa sa zdala byť nemenná - neotrasiteľná! Ťažko uveriť, že už za pár rokov z nej nezostane nič, možno aj za menej. Čo sa stane so všetkými týmito vysokými zasvätencami, kňazmi a kňažkami? Čo bude s Elyani a s ním samotným?

Narazil do Artolda Lososového Rúcha, ktorý ho zarmútil svojim večným, „A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?"

Medzitým Majster Džervin zavolal Elyani cez tmu viditeľnú, „Biely Orol, potrebujem tvoju pomoc. Čas sa kráti a tím Archívu potrebuje Zara už teraz! Budem musieť prebudiť jeho Hrot priamo z Hromu. Pán Gana a ja mu ideme nad jeho hlavu nadeliť poriadnu dávku energie - viac ako dosť nato, aby z toho normálny človek nezákonne zošalel. Ale jeho podstata Lietajúceho Draka by mu mala umožniť vyrovnať sa s tým, obzvlášť s nežnou starostlivosťou Orla. Ty máš na starosti túto stránku operácie."

Elyani práve strávila rok a pol v záchvatoch agónie, pretože muž, ktorého milovala, zomieral v Drakovi, v rukách nebezpečných fanatikov Podsvetia. Teraz to bol jeho stĺpec Ducha, ktorý mal byť varený kozmickým ohňom. Vďaka Orlovi, Elyanina dôvera v Džervina bola totálna. „Vie Zar, čo sa s ním ide udiať?" opýtala sa len.

„Mm... vyrovná sa s tým oveľa ľahšie, keď si bude myslieť, že si jeho inštruktorka a toto je normálny proces vývoja Hrotu," rozhodol Džervin múdro.

„Nemôžeme urýchliť jeho napojenie na Lietajúcich Drakov? Ak by sa dokázal spojiť so svojou podstatou v diaľavách, všetko by bolo pre neho oveľa ľahšie."

Džervin si žmolil bradu, „Žiaľ, takéto veci dokážu robiť len Lietajúci Draci. Ale Zar je teraz dosť pevný. Mal by sa s tým vysporiadať. Jeho správanie môže byť v najbližších dňoch trochu divné. Nebuď prekvapená, ak bude robiť hlúposti."

„Budem pripravená."

Ďalšia scéna. Zar bol v kaplnke Pána Ganu a tancoval, keď jeho Hrot vybuchol ako sopka obrátená hore nohami. O päť minút bol v Elyaninom náručí, vyznávajúc jej svoje city, „Ľúbim ťa, Elyani! Ľúbim ťa! Ľúbim ťa!"

V Archívnej Hale Päť si Hiram a Virdžínia išli vyrehotať svoje Hroty. „Chudiatko!" Hiram bol vždy pripravený sympatizovať so svojim obľúbeným Bielym Orlom. „Je ťažké byť zamilovaný do Lietajúceho Draka." Znovu a znovu sa pozerali na milostnú scénu, prehrávajúc si ich prvé bozky - Dračie vrúfovanie dole, Hrotovosť prúdiaca zhora ako horúca láva, milióny anjelov spievajúcich nad hlavami Zara a Elyani, galaxie šepotu Lietajúcich Drakov v pozadí... malo to šťavu. Chytení v prúde, Hiram a Virdžínia sledovali ďalej.

Chovaný v Orlových krídlach, Zar sa s tým vyrovnal prekvapujúco dobre. V priebehu niekoľkých dní jeho podstata Lietajúceho Draka prebytok ohňa absorbovala. Hurikán nad jeho hlavou opadol. Jeho Hrot sa stal plne funkčným, ale stále si vôbec nebol vedomý svojej podstaty Lietajúceho Draka. Hlasy diaľav ďalej šepkali v pozadí jeho mysle. On ich počul a zároveň nepočul. Občas bolo jeho správanie podivné. Ale v priemere to zostalo v medziach Zákona. Elyani dýchala, ale nie nadlho! Čoskoro orákulum odhalilo, že ona a Zar majú byť od seba oddelení.

Bohovia vrhli daivu - kocky osudu. Teyani, žena nekonečného vhľadu, presne vedela, o čo ide. Nasledujúc radu Synov Apolóna, Elyani o tom nič nepovedala. Zar a Elyani si užili krátke obdobie šťastia, učiac sa láske, ktorá je ústredným mystériom Orla.

Virdžínia vyvolala obraz Elyaninho nádvoria. Bolo práve pred západom slnka. Zar a Elyani sa šplhali po rebríkoch na strechu kaplnky Modrých kňažiek. Rozprávali sa o svojom novom priateľovi Vlnkovi Zažltnutého Rúcha, výrobcovi kameňov nezvyčajného nadania a nezákonných spôsobov. Vlnko javil veľký záujem o Maryani Bieleho Orla, mladú kňažku, ktorá práve zostúpila do Podsvetí pod Zarovým vedením. Ale tam dole, Maryani prijímala od Kráľa Vasúkida a Nagaov toľko duchovných darov, až sa Zar obával, že sa už možno do kráľovstva vôbec nebude chcieť vrátiť. Elyani dôverovala múdrosti Orla, ktorý zostup nariadil. Keď vyšli na strechu, sadli si a spolu sledovali červenú mágiu západu slnka, atlantské hmly v plameňoch. Cez Elyaninu lásku, Orol vlieval do Zara sily, pripravujúc ho na magické objavenie svojej podstaty Lietajúceho Draka.

Bolo to počas tohto obdobia, keď Zar začal prenikať do projektu Archívu, ktorý Džervin a Správcovia Polí pripravovali viac ako tridsaťpäť rokov. Predvídajúc neodvratný osud, ktorý očakával atlantskú civilizáciu, Majstri Hromu sa podujali zachrániť vedenie svojich čias v nefyzickom Archíve - svätyni svetla postavenej v Poliach Pokoja, ktoré sa tiež nazývajú Prichádzajúcim Svetom. Projekt, ktorý mal byť realizovaný svätyňami Eisraimu a Lazéry, pozostával z prenosu spomienok, napojení a duchovných síl obsiahnutých v týchto svätyniach, do Archívu. Vytvorenie mäkkých kameňov vysokej kvality bolo základným predpokladom úspechu projektu. Krátko pred prenosom mali byť energetické polia Eisraimu a Lazéry projektované do mäkkých kameňov. Táto neobyčajná operácia, nazvaná 'nabíjanie Archívnych kameňov', mala trvať sotva jednu noc. Kamene mali byť potom prenesené na Planinu Sorany, na druhej strane hôr Lazraimu. Tam sa mal uskutočniť konečný rituál, ktorý by obsah kameňov preniesol do Archívu. Aby sa pripravili na tento rituál, viac ako tristo Majstrov Hromu sa už zhromaždilo vo svätyni svetla v Poliach Pokoja, pod vedením Barkhan Zéra.

Virdžínia vyvolala obrazy kaplnky Správcov Polí, odkiaľ Ferman a jeho muži monitorovali polia svätyne. Zar bol teraz veliteľom Archívu zo strany kráľovstva. Ústredným bodom jeho misie bolo zabezpečiť, aby sa kamene, potom ako budú nabité, bezpečne dopravili na Planinu Sorany. Ale najprv museli byť prekonané značné prekážky. Kamene sa kazili vďaka znečisteniu, ktoré postihlo sieť polí a stali sa pre projekt Archívu nevhodnými. Maryani, ktorá sa z Podsvetí vrátila s ohromnými silami, zachránila situáciu. Použijúc fenomenálne alchymické vedenie Nagaov, ona a Vlnko pripravili mäkké kamene ohromnej ceny.

Vlnko žiaril. Jeho zlomený nos vyzeral byť menej zlomený, jeho tvár menej posiata vyrážkami a pupákmi. Mal na sebe čisto nové rúcho krémovej farby. „Veliteľ, pozri sa na toto!" jasal, ukazujúc Zarovi drahocenný mäkký kameň veľkosti marhule. „Archív je zachránený! Už si nemusíme robiť starosti."

„Zákonne fantastické!" Zar sa donútil do širokého úsmevu, nechcel totiž Vlnkovmu novoobjavenému pozitívnemu prístupu k životu uštedriť studenú sprchu. Ale vo vnútri vedel, že situácia sa môže rýchlo zvrtnúť. Áno, nové kamene boli dokonalé - ideálne na prenos Archívu. Ale práve vďaka svojej dokonalosti museli pritiahnuť pozornosť celého roja potenciálnych nepriateľov: nefilimských Lovcov Džex Belaranu, niekoľkých klanov Odpadlíckych Lovcov, nefilimských obrov Východného Polostrova - a možno dokonca aj samotného kráľa Atlantídy. Nabité, Archívne kamene mali obsahovať dosť sily na ovládanie celého kráľovstva. Každý jeden nádejný dobyvateľ ich bude chcieť.

Scéna bola pripravená na veľkú bitku - bitku, v ktorej Zar bude potrebovať každú jednotlivú silu, z ktorej len môže čerpať, Drak dole, Drak hore. Ale keď Lietajúci Draci prišli prebudiť jeho podstatu v diaľavách, zmeškal stretnutie.

Virdžínia a Hiram znovu sledovali scény v paláci Tomoristanu. Zar sa pokúšal vyliečiť kniežacie dieťa rodiny Ozorenan. Pri ňom stála Hermína vysokej kasty Nepoškvrnených a jej mladá asistentka Džínia, predchádzajúca inkarnácia Virdžínie. Fyzická blízkosť Zara a Džínie vytvorila anténu, obzvlášť priaznivú pre prijímanie impulzov od Lietajúcich Drakov. Časové okno bolo otvorené. Ale Zar, zo strachu, že Hermína z neho vyčíta tajomstvá projektu Archívu, zostal hluchý k hlasu Lietajúcich Drakov. Zatvoril svoj Hrot, zahalil svoju myseľ, zamkol svoje srdce. Prítomnosť Lietajúcich Drakov sa stiahla. Stretnutie s osudom bolo zmeškané. Šesťdesiatminútový omyl odsúdil Virdžíniu na trinásťtisíc rokov blúdenia.

Čoskoro nato Džínia zomrela od žiaľu, bez toho, aby tušila, za čím vlastne smúti.

Virdžínia si v posledných dňoch pozerala tieto obrazy toľkokrát, že na ne už nereagovala. Prešla ďalej na scénu v Eisraime. Zar bol na Elyaninom nádvorí a cítil sa byť priepastne prázdny. Bolo to krátko potom, ako orákulum odhalilo rozhodnutie bohov - daivu. Holma, vystupujúca bohyňa, umrela. Elyani bola vymenovaná za jej náhradníčku a zamkli ju do Malchaskovej veže. Pod dohľadom dvoch Nepoškvrnených kňažiek sa pripravovala na rituál, ktorým sa mala znovuzrodiť vo svete bohov. No kvôli chaotickému stavu polí už rituály nefungovali. Elyani chradla. Zar bol v stave nevýslovného zdrvenia. Alsibyadi Bieleho Orla, Teyanina dcéra, sa ho snažila vytiahnuť z jeho depresie. Odhodil ju z jednej strany nádvoria na druhú, pričom jej zlomil rebrá. Zdalo sa, že sa potom cítil lepšie.

„To zlomené srdce bolo požehnaním od Matky Svetla!" Virdžínia potriasla hlavou. „Vytvorilo to prasklinu v Zarovej štruktúre. To umožnilo znovunapojenie Lietajúcich Drakov."

V tom čase tomu nikto nerozumel lepšie ako Alsibyadi. Pár mesiacov predtým jej Zar zachránil život tým, že ju priviedol naspäť z Podsvetí. Teraz bola na rade Alsibyadi, aby zachránila Zara. Nezabudnuteľné obrazy! V pivnici, vedľa krypty Archívnych kameňov, sedel Zar na dlážke. Za ním stála vysoká žena s dlhými tmavými vlasmi, s oboma rukami na jeho hlave. Pražiac jeho vysokú časť stĺpca Ducha, vynútila si spojenie s Lietajúcimi Drakmi. Z ničoho nič začala vrieskať ako sto pomätencov. Zarove vedomie bolo projektované cez sféry diaľav. Intenzita bola čoraz šialenejšia. Alsibyadi hrozilo, že sa rozpadne. Do pivnice vbehol Džervin. Nereagovala na jeho príkazy, ruky mala prilepené k Zarovej hlave. Ďalej vrieskala, čoraz hlasnejšie a hlasnejšie. Džervin ju musel surovo zhodiť na zem. Na scénu došiel Lermon a pomohol Džervinovi zvládnuť ten divoký zmätok.

Keď bol Zar opäť pri zmysloch, jeho stĺpec Ducha bol prasknutý, jeho myseľ v úplnom zmätku, sotva dokázal spoznať Džervina. Ale medzi jeho pozemským ja a jeho podstatou Lietajúceho Draka bola vytvorená vedomá linka - spojenie, ktoré sa už nikdy nestratí. Alsibyadi ležala na dlážke, jej hlava spočívala v Lermonovom lone. Posadila sa a okamžite sa chopila velenia, využijúc Orla na zosilnenie spojenia. Zara to tak šokovalo, až ho to prebralo. Džervin vybuchol do smiechu.

Potom ako nadobudol tenkú nitku príčetnosti, Zar vyšiel z pivnice, varujúc Lermona, „Brat, táto žena to nikdy nevzdá!"

Otrasený silou za jeho slovami, Lermon nadvihol obočie, jeho pery sa nebadateľne chveli.

Hiram a Virdžínia sa zaradovali a vymenili si tlesknutie, „Beriem!"

Ďalší obraz, Alsibyadi a Lermon sa milovali. Vášnivo.

Alsibyadi bola jednou zo šiestich kňažiek Bieleho Orla, ktoré mali byť vyslané do Egypta - nezávideniahodný osud v kultúre, kde bol exil považovaný za trest horší ako smrť. Alsibyadi, ktorá bola do Lermona dlho zaľúbená, ho požiadala, aby predtým ako odíde, mali spolu dieťa. Až dovtedy to Lermon kategoricky odmietal, považujúc to za úplné bláznovstvo. Tú noc bláznovstvo zvíťazilo.

Kým boli jeden druhému v náručí, Zar sa túlal Hrotom navigovanými chodbami ženského krídla, hľadajúc svoju novú identitu. Elyani mu predtým už viackrát rozprávala legendu o Lietajúcom Drakovi, ktorý raz dávno prešiel celú cestu od Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti, aby mohol uzrieť Sieť Lásky a sféry Melchisedeka. Keď sa Lietajúci Drak a Biely Orol stretli, bola to kozmická láska na prvý pohľad, vášeň epických rozmerov. Ale Lietajúci Drak tu nemohol zostať, jeho sféry diaľav ho potrebovali. A sféry Melchisedeka sa zase nemohli zaobísť bez Bieleho Orla.

Aký by bol tento svet bez Bieleho Orla?

A tak Biely Orol zostal a Lietajúci Drak odišiel. Ale predtým ako odišiel, zasadil svoje semeno do Draka Hlbočiny. Bolo to vtedy, keď povedal, „Navždy láska, Biely Orol!"

A Biely Orol odpovedal, „Navždy láska, Lietajúci Drak!"

Ako Zarove nohy kráčali alejami Eisraimu, jeho hlava bola rozprestretá v diaľavách a on si spomenul na legendu. Keď došiel na Elyanine nádvorie, padol na kolená. Spomínajúc na Tomoristan, plakal, „Džínia! Džínia! Ako som ťa len mohol nespoznať?"

V Archívnej Hale Päť si Virdžínia zahryzla do pery. Prikývla, „Áno, ako si mohol!"

Vyvolala obrazy hudobnej haly svätyne. Vyučovaný Fridrikom, bývalým nefilimským Lovcom trénovaným v Džex Belarane - aspoň v tom čase tomu všetci verili - Zar sa učil, ako ponoriť svoj Hrot do hudobného poľa, vyludzujúc magické zvuky. Virdžínia poznamenala, „Spomínaš si, ako ho Džervin povzbudzoval, aby hral hudbu? To bolo také múdre! Lietajúcim Drakom sa s hudbou vždy vodí lepšie."

„Pomáha im to prísť do kontaktu so sebou samými?" Hiram do seba vpíjal zvuky.

„Viac ako len to. Na Zemi dýchaš vzduch. V diaľavách Lietajúci Draci dýchajú hudbu."

Fridrik mohol byť podvodník, ale bol citlivou dušou. Intuitívne vycítil Zarovu hudobnú dimenziu a navrhol špeciálne pre neho program Hrot-práce postavený na hudbe. To bol Zarov prvý tréning v Hrot-boji.

Zar to videl tak, že proti bande nefilimských Lovcov by nemal šancu. Cez Fridrika sa preto snažil uzavrieť spojenectvo s Persepsom, Najvyšším Veliteľom nefilimských Lovcov Džex Belaranu. Fridrik doviedol Zara k tomu, aby uveril, že Perseps navrhol plán, ktorý mal za cieľ eliminovať Červených Odpadlíkov a Líšky - dva gangy Odpadlíckych Lovcov, ktoré ohrozovali misiu Archívu. Plán vyžadoval, aby Zar vnikol do hlavného sídla Líšok a zabil niekoľkých Lovcov, simulujúc útok Červených Lovcov. Medzitým Elyani, nová vystupujúca bohyňa, hnila v Malchaskovej veži. Zar na svojom nádvorí vytvoril hudobné pole a trénoval od rána do večera, budujúc svoj Hrot na kuren-džaya štandard. Čoskoro si mal uvedomiť, že bol podvedený: Fridrik bol podvodník, v Džex Belarane nikdy nebol. Klamal, keď tvrdil, že Perseps im ponúkol spojenectvo a plán. Perseps, ani nikto iný v Džex Belarane, nikdy o žiadnom Fridrikovi nepočuli. A 'plán' bol celý vyfabrikovaný Fridrikom, ktorého skutočná identita zostala záhadou.

„Teraz sa pozri na toto!" Virdžínia prehrala scény, kde sa Zar stretol s Afelionom, vyslancom Ahrimana, Kniežaťa Temnôt. Realizujúc Fridrikov plán, Zar bol v hlavnej centrále Líšok. Práve sa zmocnil kameňa, cez ktorý Líšky čerpali od Strážcov svoje sily. Premožený temnom, Zar zostal úplne odpojený od svojej podstaty Lietajúceho Draka. Hlas diaľav okamžite zmizol. Rovnako tak aj kozmická hudba v pozadí. „Pochválený buď Pán Sveta!" Afelion pozdravil Zara svojim očarujúcim hlasom. Zarove stretnutie so zlom sa začalo.

Hiram vyvolal inú scénu. Vo svätyni Lazéry bol Majster Esrevin Hnedého Rúcha na kolenách, ticho plačúc. Po jeho boku spočívalo telo mladého plavovlasého muža, sotva dvadsaťročného. Bol to Oriel Hnedého Rúcha, Esrevinov učeník. Niekoľko zákonných stôp od neho ležali dvaja mŕtvi Lovci, ich energia zničená Slovom Hromu, ktoré na nich Esrevin projektoval. Ale Esrevin dorazil neskoro. Lovci už stihli Oriela zabiť.

Hiram cítil k mladému mužovi ohromné sympatie. „Vyzeral byť šikovný, že?"

„Ako to môžeš vedieť?" hľadiac na mŕtvolu, Virdžínia sa zamračila.

„Jednoducho to viem!" povedal Hiram a z Hrotu vyvolal starší záznam. Boli to pivnice Lazéry. Oriel a Vlnko spolu pracovali s pocitom veľkého zanietenia.

„To je fantastický nápad!" vykríkol Vlnko, skúmajúc Orielovu prácu.

Hiram pozdvihol ruky, „Vidíš?"

Virdžínia sa zasmiala.

„Je to môj brat!" Hiram prikývol.

„V Atlantíde?"

„Och nie, nie v Atlantíde!" Hiram vystrúhal grimasu, „Nechci vedieť, ako som ja vyzeral v Atlantíde."

„Pravdaže to chcem vedieť! Ukáž! Ukáž mi záznamy!"

„Žiadne záznamy neexistujú. Nebol som dokonca ani vo svätyni. Bol som bezvýznamný sedliak, ktorý od rána do večera lopotil v nejakej vzdialenej barbarskej zemi." Hiram sa vrátil k Orielovi. „Jeho smrti sa dalo zabrániť! Keby Zar počúvol Afeliona, zabil by Čiernych Lovcov skôr ako stihli prepadnúť Lazéru. Nuž, ale potom... Boh vie, čo by sa stalo, keby Zar nasledoval Afelionovu radu."

A predsa, taká irónia! Keď Oriel zomrel, jeho výcvik v Hnedom Rúchu bol dokončený len spolovice. Následkom toho, keď sa Oriel o nejakých sedemtisíc rokov reinkarnoval v starej Perzii, bol obzvlášť náchylný na Afelionove presviedčanie, ktorý ho stiahol na temnú stranu. A o ďalších šesťtisíc rokov, po niekoľkých životoch tréningu pod Afelionom, sa Oriel zrodil v apokalyptických časoch ako Alexander Rošer, jeden z najmocnejších generálov Ahrimanových armád.

Rošer - Hiramov nepriateľ.

„Génius," povedal Hiram s úctou. „A viem, o čom hovorím. Práve som jeden život strávil hľadaním spôsobov, ako zneškodniť pekelné zbrane, ktoré on vynašiel."

Rošerove vynálezy zmenili priebeh vojen Apokalypsy. Ahriman mal vďaka nim navrch.

Hiram vrátil naspäť obraz Zara a Afeliona. Pred nimi žobralo o svoje životy šesť Odpadlíckych Lovcov Murdokovho Čierneho Klanu.

Zar váhal.

„No tak! Odtrhni im hlavy!" vyzýval ho Afelion bujarým hlasom. „Zabi ich! Zabi! Použi silu svojho kameňa!"

Rýchlym gestom ruky poslal Zar Lovcov preč. Po čom traja z nich išli rovno do Lazéry, ďalší do Eisraimu. V Lazére bol zabitý Oriel. V Eisraime sa vo veľkých problémoch ocitol Vlnko. Džervin mu práve ponúkol, aby sa stal jeho učeníkom v Hnedom Rúchu. Ak by prijal, nemohol by sprevádzať Maryani do Egypta. Lojálny k nej, Vlnko sa rozhodol ponuku odmietnuť.

Bolo neskoro v noci. V pivnici, blízko krypty Archívnych kameňov, padol Vlnko na kolená. Poprvýkrát od svojich deviatich rokov sa modlil. S úplnou úprimnosťou, „Matka Svetla, ó, Matka Svetla... ak robím nesprávne rozhodnutie, prosím, pošli mi znamenie!"

O dve hodiny neskôr Čierni Lovci vyplienili kaplnku, pričom Vlnka zanechali polomŕtveho. Potom ho Maryani a Vasúk liečili.

Keď sa vyliečil, stal sa jedným z Majstrov Hromu.

Osud!

Hiram opäť premietol osudný obraz. Zar stál s Afelionom po svojom boku. V Zarovej ľavej ruke žiaril zlomocný kameň veľkosti vajca. Hiram čítal v jeho očiach skutočné váhanie. Keď dával Zar svojou pravou rukou znamenie Lovcom, posielajúc ich preč, nevyzeralo to ako inšpirované rozhodnutie prichádzajúce z vysokých sfér. Skôr ako náhodnosť sveta.

„Veci sa mohli vyvinúť aj inak!" premýšľal Hiram.

Teraz, o trinásťtisíc rokov neskôr, bol Vlnko legendou medzi Rytiermi Apokalypsy a Rošer sa stal jedným z Rexových najcennejších aktív. Ak boli Hiram a Virdžínia vo Filadelfiách tak dlho od seba oddelení, bolo to vďaka mínam P-21, ktoré vynašiel Rošer.

Vo veľkom pôsobení času tak mnoho závisí od takých maličkostí.

„Veci mohli dopadnúť inak aj pri rituále vystúpenia!" Virdžínia vyvolala scénu s Džervinom a Esrevinom. Dvaja Majstri Hromu boli v Džervinovej akvamarínovej komnate, rozprávajúc sa o kráľovstve. Bolo to nedlho po Zarovom návrate z desivého stretnutia s Afelionom. Bol úplne vyčerpaný, demoralizovaný. Energia jeho ľavej ruky bola smolovočierna od zlomocného kameňa, ktorý používal podľa Afelionových pokynov. Do Eisraimu práve dorazila Hermína Nepoškvrnená. Elyani bolo dovolené vrátiť sa k Zarovi. Stále bola vystupujúcou bohyňou, ale bolo čoraz zjavnejšie, že v agónii polí sa stal starobylý posvätný rituál vystúpenia neuskutočniteľným.

„Je tu nejaká nádej?" opýtal sa Esrevin. „Dokážeš si predstaviť, že to Elyani zvládne až do sveta bohov?"

Džervin bol vážny. „Priateľ môj... Elyani umiera! Nie som si istý ani len tým, či sa Zarovi vôbec podarí udržať ju do rituálu nažive. Čo sa týka pravdepodobnosti úspechu," Džervin pokrútil hlavou, „elementáli prírody sú už takí prehnití... bol by to zázrak."

Esrevin citoval verš Zákona Orlov, „Daj Lietajúceho Draka a Bieleho Orla dokopy a nechaj rozkvitnúť zázrak!"

V Džervinových očiach zasvietilo svetlo, „Áno! Videl si ich, keď sú spolu? Sú takí nádherní! Poézia v diaľavách. Pradávne kúzlo opäť ožilo."

Odmlčali sa, spomínajúc na legendu Navždy Lásky.

Džervin pokračoval, „Zar tu bude každú chvíľu. Rád by som využil tvoj vhľad, aby si mi na niečo povedal svoj názor. Lovec Perseps dal Zarovi ako darček jeden kameň. Mal by mu umožniť komunikáciu s Džex Belaranom. Ale na tom kameni sa mi niečo nezdá!"

Esrevin sa zdesene zamračil, „Chceš povedať, že Zar prijíma darčeky od nefilimských Lovcov? A ešte k tomu mäkký kameň?"

Džervin sa pobavene usmial, „Žiaľ, zdá sa, že môj učeník si ešte stále celkom neuvedomil, akí Nefilim sú."

„Ani potom ako ho zradil Fridrik-Nefilim?"

Dvere sa otriasli Drak-dôrazným zaklopaním. Esrevin vyskočil na nohy a išiel otvoriť dvere. So slzami v očiach vzal Zara do náručia a poriadne ho vystískal. Chýbal mu Oriel. Stratiť ho, to bolo ako stratiť vlastného syna.

Hiram pochopil, keďže sám niesol svoj diel pocitu straty. Niektoré žiale nevylieči ani čas.

Virdžínia prešla na tú kritickú noc, keď Zar dostal inšpiráciu, ktorá priniesla víťazstvo. Nepokoj dosiahol vrchol. Zakaždým, keď Elyani spievala hymny, pritiahla záplavu elementálneho slizu. Hermína bola tak nepríjemne zranená, že sa z toho už zrejme nemala nikdy zotaviť. Zarova ľavá ruka bola paralyzovaná a čoraz boľavejšia. Alsibyadi sa zaprisahala, že ho vylieči, ale bolo ťažké predstaviť si, že by mohla uspieť tam, kde zlyhali všetky ostatné pokusy. Noc zavýjajúcich psov, signál finálnej agónie siete polí, bola predo dvermi.

Počas spánku mal Zar víziu. Uvidel spôsob, ako vykonať rituál vystúpenia, v ktorom by obetou neboli elementáli prírody, ale sily čerpané z Podsvetí.

Bolo to šialené odklonenie sa od kánonu Zákona.

Nasledujúci deň sa Elyani narodila vo svete bohov.

„Prečo to nenapadlo Džervina?" čudoval sa Hiram.

Virdžínia sa usmiala z hĺbok diaľav. „Musel to byť Lietajúci Drak!"

„Aby legenda žila?"

„Och áno, legenda žije! Ak Serah chcel teba, aby si sa stal ďalším Bielym Orlom Filadelfských Vzdušných Síl, je to preto, že legenda žije. A ak si našiel mňa a podarilo sa ti dovliecť ma do Polí Pokoja, je to vďaka tomu, že legenda žije."

Zamyslený, Hiram vzhliadol k dómu, jeho Hrot flirtujúci s hviezdami. „Akosi si stále nedokážem samého seba predstaviť ako Bieleho Orla!"

„Ale to musíš! Je to tvoj osud!"

Entuziazmus v jej hlase ho zohrial. „Naozaj?" usmial sa.

Bola kategorická, „Lietajúci Draci takéto veci vedia."

Hiram zareagoval s nádychom irónie vo svojom hlase, „Trinásťtisíc rokov je za nami, ale starobylé kúzlo je stále tu."

Varovala ho, „Nepovažuj ma za samozrejmosť, Rytier Hiram!"

„Také riziko tu nie je. Chceš sa ísť prejsť k Rieke Spomienok?"

„Nie, poďme ďalej pozerať!"

Predtým si prehliadli záznamy dvanástich hodín - dvanástich natiahnutých hodín - ktoré Elyani a Zar spolu strávili vo svete bohov. Po svojom pobyte s bohmi odišiel Zar do sfér svojho otca - ďaleko, ďaleko za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti.

Zar sa mal práve vrátiť do sfér Melchisedeka.

„Skôr ako sa vrátime do Eisraimu, Majster Barkhan Zér povedal, že by sme si mali pozrieť toto." Virdžínia vyvolala sivú, hmlistú scénu.

Vysoký muž vo svojich šesťdesiatich rokoch stál bosými nohami v snehu. Jeho trup bol tiež obnažený. Vo svojej ľavej ruke držal dlhý ostrý nôž. Chvejúc sa od chladu, obrátil hlavu k nebu. Pomaly zdvihol obe ruky a začal vrieskať, používajúc silu Hlasu.

Príšerné škreky. Nesúvislé zvuky. Z jeho úst šľahali tmavé plamene.

„Džorandžeran, bývalý Veliteľ nefilimských Lovcov," spoznal ho Hiram. „Ale čo to robí?"

„Nefilimský smútočný rituál," Virdžínia Hrot-prečítala z Archívu.

„Mne to skôr pripadá ako zúrenie!"

Dlhý, zúrivý výkrik, ktorý sa postupne menil na ziapanie. Tok Hlasu sa zmenil na smolovočierny.

Okolo Džorandžerana bol vzduch hustý od prítomnosti Strážcov.

Starý muž s opáleným čelom a obrovskými rukami ďalej vrieskal. Hlasnejšie. A hlasnejšie. Hlas-zvracajúc temnotu.

„Toto je choré," potriasla hlavou Virdžínia.

Nastalo krátke ticho. Zdalo sa, že sneh je belší.

Náhle a celou silou, ktorú dokázal načerpať od Strážcov, Džorandžeran vykríkol, „Henrik!" Jeho Hlas vystrelil cez tmu viditeľnú ako šíp.

Výkrik trval, až kým mu nedošiel dych. A nožom si sprava doľava rozrezal hruď. Do snehu dopadli červené kvapky.

„Nefilimská láska!" prikývol Hiram.

Ešte štyrikrát Džorandžeran zo seba Hlasom vydal všetku zúrivosť, akej len bol schopný, „Henrik!" Ešte štyrikrát si svoju hruď zjazvil nožom.

Potom, úplne vyčerpaný, odhodil nôž a zrútil sa do snehu. A plakal, „Henrik! Henrik..."

V jeho slzách bola dôstojnosť. Už nevyzeral ako nefilimská príšera, ale ako ľudská bytosť. „Henrik," vzlykal, „prečo som ťa len nechal odísť?"

Jeho tvár sa zaborila do snehu. Jeho hlas bol utlmený.

V inom rohu Archívnej Haly, Virdžínia vyvolala záznam, kde Zar a princezná Pelenor jedli ragú Strážcov, sediac na streche kaplnky Modrých Kňažiek. Jediac ako prasiatko, Pelenor práve vysvetľovala ako Henrik, jej milenec, odišiel z Džex Belaranu - a z rádu nefilimských Lovcov - po hádke s Persepsom. Henrik bol teraz hlavou malého klanu Odpadlíckych Lovcov.

Zar, ktorého stĺpec Ducha bol práve opravený Priestorovou Maticou, vyzeral byť trochu poblednutý. „Na čom sa Henrik a Perseps rozhádali?" opýtal sa Pelenor.

„To nik nevie, vždy to udržiavali v tajnosti," odpovedala princezná. „Henrik mi to nikdy nepovedal. Iba odišiel. A o šesť mesiacov neskôr, na všeobecné prekvapenie, Džorandžeran odišiel do dôchodku a ustanovil Persepsa ako dovtedy najmladšieho Veliteľa Lovcov."

Namiesto Henrika.

„Henrik! Henrik..." plakal Džorandžeran, s tvárou zaborenou v snehu, jeho telo pokryté krvou.

Obe vízie vybledli, zanechajúc Archívnu Halu Päť tichou a tmavou, kúpajúcou sa v nejasnom svite polí hviezd.

Nekonečný mier Prichádzajúceho Sveta.

Po niekoľkých sekundách vyvolala Virdžínia obrazy mesta postaveného na vysokých útesoch, oproti oceánu.

„Toto bolo v Atlantíde?" zamračil sa Hiram. „Hmly sú dosť riedke."

„Citadela nefilimských obrov," ohlásila.

Hiram si nadšene pomädlil ruky, „Tuším najsofistikovanejšie polia v kráľovstve Atlantídy."

„Práve preto boli hmly také riedke."

16 - Kniha Nefilimských Obrov

A Strážcovia prišli na Zem za dcérami ľudí a spali s nimi...

A ženy porodili obrov a celá Zem sa zaliala krvou a naplnila neprávosťou.

Enoch 9.8-10

V tom čase boli na Zemi obri... keď synovia Boha prišli k ľudským dcéram a oni im porodili deti, z ktorých sa stali mocní muži dávnych čias.

Genesis 6.4

Atlantída, Východný Polostrov, citadela nefilimských obrov

Obryňa Melisa si rozopla šaty a nenútene ich nechala spadnúť na mramorovú dlažbu. Po schodoch zišla do svojho bazéna. Zo spôsobu, akým sa viac vznášala ako kráčala, zo sviežosti jej nádherného nahého tela a zo vzrušenia, ktoré nebadateľne zovrelo okraj jej pier, bafomet Pralaya pochopil, že Bexton, Melisin milenec, je na ceste k nej. Pralaya sa usmial. Nie tak ako sa usmievajú ľudské bytosti, pravdaže. Bafometi mali istý úsmev, ktorý nikto nedokázal napodobiť. Možno to malo niečo dočinenia s faktom, že ich hlava vyzerala, akoby sa stále ironicky usmievala, dokonca aj vtedy, keď plakali. Aby sa usmiali, nepotrebovali pohnúť perami, stačilo im zmeniť vyžarovanie svojich záhadných očí.

Pralaya hľadel na more cez veľké okná miestnosti, spomínajúc si na hlasné extatické stony ozývajúce sa z Melisinej spálne pred tromi dňami, počas Bextonovej poslednej návštevy. Keď sa Bexton miloval s Melisou, zdalo sa, že sa otriasa celý dom. A aký neporiadok bol v spálni, potom ako odišiel!

„Počujem tvoje myšlienky, Pralaya!" povedala Melisa škodoradostne.

„Nie, nepočuješ!" odvetil Pralaya okamžite.

Hraná sebaistota v bafometovom hlase spôsobila, že Melisa sa rozchichotala. „Mm... Môžeš mi teda prezradiť, prečo vrtíš chvostom?"

„Nie, nevrtím!" Pralaya zavrtel chvostom ešte o trochu rýchlejšie, aby Melisu rozosmial.

Obryňa rozhorčene vykríkla a ponorila sa na dno bazéna. Pralaya sa nonšalantne premiestnil k okraju vody a ľahol si, čakajúc, kým sa vynorí.

Melisa milovala svoj bazén. Strávila v ňom každý deň aspoň dve hodiny. Zdalo sa, že sa nevie nabažiť teplých hladivých vibrácií, ktoré vychádzali z najmodernejšieho poľa na dne bazéna, a ktoré udržiavalo jej telo mladé a výnimočne hebké. Hoci mala štyridsaťdva rokov, vyzerala sotva na tridsať. A bola teraz omnoho krajšia ako pred dvanástimi rokmi, keď bolo v dome skupinou špičkových Správcov Polí nainštalované neobyčajne drahé omladzujúce pole.

Plávala smerom k bafometovi. Keď sa jej hlava vynorila z vody, extaticky sa usmievala. Ledva sa jej vrátil dych a už sa pýtala, „Čo si o ňom myslíš, Pralaya?"

„Ehm... o Bextonovi?"

„No jasné, že o Bextonovi? O kom inom?"

„Áno, kto iný?" vzdychol si Pralaya. „Povedal by som, že je to skutočne veľký vodca. Muž výnimočných kvalít a naozaj zaslúžene najvyšší veliteľ našej citadely."

„Ale na to sa ťa nepýtam, Pralaya! Páči sa ti?"

„Páči sa mi jeho zmysel pre humor. Vždy dokáže niečo zaujímavé povedať. Je to skvelý obor."

„Mm... taký krásavec!" Melisa zatvorila oči.

„A taký inteligentný! A milý!" Pralaya napodobil Melisin nadšený hlas.

„Áno! Áno!" Ani nepostrehla, že bafomet sa na nej zabáva. „Myslíš, že ma ľúbi?"

„Povedal by som, že ak prichádza na návštevu štyrikrát do týždňa, potom... to musí byť vďaka tomu, že si si v ňom niečo získala."

„Ale z toho, čo v ňom vidíš... povedz mi, múdry bafomet, myslíš si, že ma skutočne miluje?"

„Povedal by som, ak sa odvolávaš na moju múdrosť, potom, potom..." Pralaya sa odmlčal, starostlivo zvažujúc slová.

Melisa sa zamračila, „Vidíš niečo, kvôli čomu by som si mala robiť starosti?"

Keď bafometi používali svoje videnie, alebo keď sa nad niečím intenzívne zamýšľali, ich oči žiarili podivným svetlom.

„Pralaya, ty ho neschvaľuješ... alebo áno?" Melisa sa pokúšala prečítať jeho myšlienky. Ale prečítať bafometa bolo aj pre takú vysoko citlivú obryňu priťažkou úlohou. „Čo myslíš, že je na ňom zlé?"

Pralaya zostal ticho. Melisa bola jeho drahou priateľkou. Poslednou vecou, ktorú si želal, bolo raniť jej city.

„Povedz mi to! Povedz mi, čo ti chodí po rozume," nástojila Melisa netrpezlivo. „Čo ti robí starosti?"

„Nie je to nič, čo by som videl na Bextonovi, skôr to, čo vidím prichádzať k tebe, Melisa. Na jednej strane, som nesmierne rád, keď ťa vidím takú šťastnú a žiarivú. Ale na druhej strane, rozmýšľam, či politik - dokonca aj Najvyšší Veliteľ Bexton - je pre teba ten správny muž. Si žena vhľadu, prorokyňa. Vždy si si cenila múdrosť, nie bohatstvo. Si taká odlišná, než po moci bažiace kurtizány, ktoré naháňajú mužov ako je on."

„Ja viem!" povedala. „Myslíš, že to je to, čo sa mu na mne páči? Nikdy som ho nežiadala o nič iné ako o jeho spoločnosť. A je to úprimné. Chcem jeho. Nie jeho bohatstvo."

„Práve to mi robí starosti. Pokúšam sa predstaviť si ťa v paláci najvyššieho veliteľa, so všetkými mocenskými hrami a intrigami, a neviem si predstaviť, ako by si tam dokázala byť šťastná."

„Ty a ja v paláci najvyššieho veliteľa?" Melisa sa vznášala v oblakoch. „Naozaj vidíš, že by sa to mohlo stať?"

„Veď hovorím... pravdaže to vidím."

„Juchú!" zajasala Melisa. Poznala hĺbku bafometovho vhľadu. „Takže ma naozaj miluje! Úch!" Nechala sa nadnášať na chrbáte, pričom hľadela na obrovský strop, na ktorý energetické pole projektovalo pohyblivý obraz nočnej oblohy s tisíckami hviezd a gigantickými oblakmi svetla. „Úch!" opakovala extaticky a nechala sa opiť víziou poľa hviezd.

Pralaya na ňu hľadel s náznakom rozpakov. Zasmial sa (svojim čudným bafometovským spôsobom), „Pýtam sa, kde je Melisa Múdra? Pozri sa, čo s tebou robí láska!"

„Bol si už niekedy zamilovaný?" opýtala sa Melisa cez priestor, pretože uši mala pod vodou. „To by som bola prekvapená. Taký statočný malý bafomet ako ty!"

„Teraz už odbočujeme!" Pralaya vzýval Melisinu logickú dôslednosť.

„Ani náhodou, bafomet! Zázrak lásky, o tom to je!"

„Hovorím, že musí existovať spôsob, ako byť šťastný a pritom zostať múdry."

„Múdry... múdry..." zasmiala sa Melisa. „To je ten problém s vami, bafometmi, vždy ste takí múdri!"

„Ja viem!" vzdychol si Pralaya filozoficky. „Dokonca aj môj guru to zvykol hovorievať." Potom sa prevrátil na chrbát a pripojil sa k Melisinmu pozorovaniu úžasných galaktických priestorov na plasovom strope. Z času na čas začali oblaky farebného prachu víriť, hviezdy sa rútili všetkými smermi ohromujúcou rýchlosťou a v rohu miestnosti sa zablysli čudné geometrické vzory nekonečnej zložitosti. V tomto kozmickom zmätku sa obrazy stali takými pestrými a mätúcimi, že aj samotní obri - napriek tomu, že boli potomkami Strážcov - museli zatvoriť oči. A ak vydržali a ďalej sa pozerali, niekedy ich ovládli záchvaty, ktoré spôsobili, že potratili rozum a začali pobehovať ako šialenci, ničiac všetko, čo im stálo v ceste. Ako sa zvyklo hovoriť, keď sa obri zbláznia, nič v kráľovstve ich nezastaví.

Melisa a Pralaya sa práve chystali zatvoriť oči, keď obrazy náhle zmizli. Pole hviezd bolo vystriedané obyčajným stropom - belavou žiarou vychádzajúcou z plasu. Atmosféra v miestnosti opadla.

„Ďalší kolaps nášho energetického poľa?" sťažoval sa Pralaya.

„Obávam sa, že áno."

„Ale to je už piatykrát za štyri týždne!"

„Veľa s tým neurobíme," Melisa rezignovane pokrčila plecami. „Požiadam Luseka, aby zajtra ráno prišiel a opravil ho."

Pralayu zachvátila vlna úzkosti. Čo keby sa všetky polia citadely nadobro zrútili, ako veľa žrecov - a to nielen bafometov - predpovedalo?

Čo keby sa to stalo zajtra?

Čo by zostalo z neho a jeho druhu? Duševné sily bafometov spočívali na poliach. „Keď to polia zabalia, skončíme aj my!" povedal mu raz jeho druh v učeníctve u jeho gurua. To bolo už dávno, v čase, keď nikto skutočne neveril, že by také niečo mohlo nastať.

Teraz už nebola otázka, či sa to stane, ale kedy. A to bafometov desilo ako peklo Strážcov.

Pralaya mával opakujúce sa nočné mory, že sa premenil na hlúpeho capa. Bolo to rovnako odporné a hrozné, ako to bolo nevyhnutné. Situácia sa vyvinula postupne. Najprv jeho nadprirodzený vhľad stratil svoju ostrosť a jeho intuícia zoslabla. O niekoľko mesiacov neskôr si uvedomil, že už nedokáže čítať časové línie ľudí. Obri už nemali takú fascinovanú žiaru vo svojich očiach, keď sa na neho pozerali. Jeho duševná jasnosť sa zahmlila. Už nedokázal uhádnuť motiváciu ľudí, a kedykoľvek s nimi hral spoločenské hry, prehrával. Postupne, nebadateľne, hlúpol. Ale uvedomil si to až po niekoľkých mesiacoch, počas náhleho záblesku, keď si spomenul, kým býval - bystrým poradcom Melisy Múdrej, super-nadaným bafometom, ktorý počas prorockých čítaní, ktoré dávala mocným patriarchom citadely, zvykol stávať po jej boku. Dávno zabudnuté boli dni, kedy Veliteľ Bexton zvykol chváliť jeho múdrosť a načúvať jeho radám pred každým významným rozhodnutím. Teraz bol Pralaya už len nepoužiteľnou troskou. Taký oslabený, že dokonca aj čúral na podlahu Melisinej spálne, ako sprostý cap. A započul rozhovory medzi Melisou a jej priateľmi.

„Nakoniec, veď je to len cap!" hovorili jej priatelia.

„Nie!" protestovala Melisa vehementne. „Bafometi nie sú obyčajné kozy! Počas stoviek rokov boli vyšľachtené do jedných z psychicky najcitlivejších a najinteligentnejších tvorov."

„Ale to bolo pomocou sily polí," namietali jej priatelia. „Polia sú preč. Bafometi nie sú nič viac ako kozy!"

„Nie! Och bohovia, zmilujte sa!" pokúšal sa zakričať Pralaya. „Len to nie! Nie cap!" Ale nevydal žiaden zvuk. V hrôze si uvedomil, že už nedokáže rozprávať. Zachvátený panikou, zalapal po dychu, a jeho ústa zostali od zúfalstva pootvorené.

Modlil sa k Strážcom. Vzýval kozmos. Ale už nedokázal vydať žiaden zvuk.

Záblesky duševnej jasnosti netrvali dlho. Jeho myseľ bola pohltená najobludnejším zo všetkých postihnutí: zabudnutím. Bol stratený. Nezostalo z neho nič. S prázdnym pohľadom bezcieľne chodil sem a tam - hlúpy cap, ktorý zanecháva výkaly po celom dome; ustavičný to zdroj rozpakov pre Melisu a jej hostí. Až do jedného dňa...

Ten strašný deň.

Deň, keď z ničoho nič Melisa k nemu pribehla a zaklala ho dlhým kuchynským nožom.

Do chrbta.

Melisa!

Iba jedno bodnutie. Majstrovský zásah. Do chrbtice. Tesne pod krkom. Rozpínajúca sa červená škvrna v jeho bielej kožušine.

So žuchnutím sa zvalil na bok, na mramorovú podlahu.

Bolesť bola krutá. Mučivá. Neznesiteľná.

V poslednom záblesku si spomenul, kým býval. A vyronil veľké mokré slzy. „Melisa, ako sa to mohlo stať?"

„Milujem ťa, Pralaya," rozplakala sa Melisa. Kľakla si k nemu, zhrozená nad tým, čo urobila, no predsa cítila ohromnú úľavu, že konečne na to našla silu. „Prepáč!" vzlykala. „Nezniesla som vidieť ťa v takomto stave. Nedalo sa to vydržať!"

Z Pralayu rýchlo unikal dych života. Prehovoril pomaly, akoby z diaľky. „Ďakujem ti, Melisa. Hovorím, že to, čo si urobila, bola veľmi rozumná vec. Správna voľba, skutočne."

„Je mi to tak ľúto!" Melisa vyronila záplavu sĺz.

„Ale Melisa, znamená to, že som nikdy neexistoval? Bol som len dokonalou ilúziou, ničím viac ako abstraktným výtvorom polí?"

Skôr ako stihla odpovedať, všetko stmavlo.

To bol moment, kedy sa Pralaya prebudil zo svojho sna.

Zakaždým.

Naspäť v miestnosti, strop bol stále zlovestne prázdny.

Pralaya zaklopal na mramorovú podlahu svojim kopytom, akoby sa chcel uistiť, že už nesníva. Povzdychol si a mlčky vzhliadol nahor, premýšľajúc, či je vo stvorení nejaká sila, ktorá by sa nad ním zľutovala. Niežeby mal o sebe nejakú nadnesenú mienku. Iba idioti si o sebe myslia, že sú jedineční. Ale aj tak veril, že on a jeho bratia bafometi sú hodní záchrany. „Keď toľko sprostých zvierat prežije zničenie polí," pomyslel si, „prečo by sme nemohli my?"

„Možno toto bolo nakoniec významom tej strašnej vlny skazy, ktorá mala zasiahnuť kráľovstvo. Všetky dobré veci budú pohltené: polia, znalosti, svätyne, umelecké diela... Zostanú len barbarskí domorodci a idiotské príšery, aby zaľudnili svet.

„Stavím sa, že potkany potopu prežijú!" bafometove oči sa zúžili.

Melisa, ktorej myseľ bola taká zapálená, že nedokázala myslieť na nič iné ako na svojho milenca, priplávala blízko k Pralayovi a zašepkala mu do ucha. „Povedz mi, čo si videl o Bextonovi?"

„O Bextonovi som nevidel vôbec nič," odvetil bafomet. „A nie som si istý, či chcem na túto záležitosť použiť svoj vhľad."

„Ale prečo?"

„Pretože si do neho šialene zaľúbená. Čo keby som zistil niečo hrozné? Chcem povedať, že veľa bafometov predo mnou bolo zamordovaných za menej ako toto."

„Pralaya!" Melisa Múdra vyjadrila svoje rozhorčenie tým najmäkším hlasom. „Ako si môžeš predstavovať, že by sa také niečo mohlo stať?"

Pralaya neodpovedal.

„Prosím, Pralaya," nástojila Melisa. „Milujem ho, ale nechcem sa správať ako hlupaňa. Vzývam tvoju múdrosť. Prosím, použi svoj vhľad. Ukáž mi scenáre možnej budúcnosti."

Stále ležiac na chrbte, bafomet zatvoril oči a čerpal zo svojho nadprirodzeného vhľadu. „Mm... Je tu niečo, čo sa mi nepáči. A deje sa to práve v tejto chvíli."

„Čo?"

„Pozri sa!" povedal bafomet a v priestore miestnosti vytvoril obraz rybieho trhu citadely, kde sa kvôli verejnému zhromaždeniu práve schádzalo veľké množstvo obrov.

16.2 Obor, ktorého čas nadišiel

„Je to veľký úspech," zvolal Samoan, keď došiel Bobros. „Pozri na ten dav!"

Na trhovisku sa zišlo najmenej tisícpäťsto obrov, medzi nimi ani jedna obryňa. Každú minútu prichádzali desiatky ďalších.

„Strážcovia sú s nami!" spokojne sa uškrnul Bobros a zamával davu, ktorý na neho čakal.

Zhromaždenie obrov mu nepripravilo nič menšie ako ovácie.

Bobros Hrozný, ako ho často zvykli volať, im poskytol chvíľu pre vyjadrenie ich radostného entuziazmu. Potom pozdvihol ruky, aby ich umlčal. Prišlo toľko ľudí, že tí, ktorí stáli vzadu, ho nemohli vidieť a hlučne protestovali.

Traja Bobrosovi muži preto išli zo skladišťa jedného priaznivca zobrať obrovský sud, tri metre vysoký. Za hlasného povzbudzovania ho prikotúľali, a keď bol sud vztýčený, dav bol vo vytržení. Vyzdvihnutý svojimi mužmi, Bobros sa postavil na vrch suda. Obri mu vzdali druhú vlnu ovácií.

Napriek tomu, že mal len dvadsaťštyri rokov, Bobros, syn Bobrosa, vedel, ako očariť dav. Bol to ohromný obor, viac ako o polovicu vyšší od normálneho muža (alebo 'trpaslíka', ako obri zvykli volať tých, ktorí nepatrili medzi Nefilim), hora svalov s obrovskými chlpatými rukami, ešte väčšími nohami a mimoriadne ostrými čiernymi očami, ktoré žiarili ako blesky prichádzajúce priamo z nebies Strážcov. Z jeho očí sa dalo vyčítať, že ovládol niektoré z najnebezpečnejších síl nekromancerov svojej línie. Bobrosovci boli čiernymi mágmi generáciu za generáciou, už od čias pradávnych dní Harmaga Nekromancera, syna Azazela Strážcu a otca prvého Bobrosa.

„Priatelia," začal svojim hrmotným hlasom, ktorý všetci bez problémov počuli, dokonca aj tí, čo stáli v zadných radoch, „prišiel som dnes, aby som vám pripomenul slávu našich predkov, neporaziteľných Strážcov!"

Dav na meno ohnivých anjelov zareagoval záplavou aplauzu. Bobros nadšene vykrikoval spolu s nimi, až kým ich opäť neumlčal pozdvihnutím rúk. „Príliš mnoho ľudí," pokračoval, „...príliš mnoho ľudí v tomto kráľovstve zvykne zabúdať nato, ako vyzerala Zem predtým, ako naši predkovia, Strážcovia, vedení Azazelom a Šemyazom, zostúpili na Mount Hermon. Kráľovstvo, ak ho môžete nazývať kráľovstvom, bolo kráľovstvom trpaslíkov - nehanebných, bezcenných, hlúpych blobov, ktorí sa sotva dokázali obliecť a nakŕmiť. Svoje dni trávili povaľovaním sa, sotva sa medzi sebou rozprávali. Nikdy nič neobjavili. Nikdy nič nevynašli. Okrem svojich chatrčí a stromových domov, nikdy nič nepostavili. A v posteli boli takí beznádejní, až sa čudujete, ako ich druh vôbec dokázal prežiť!" Bobros pozdvihol päsť s malíčkom napoly vztýčeným. A vrhol na nich posmešne ľútostivý pohľad.

Ako dobre vedel, obri milovali tento druh rétoriky. Tlieskali rukami, revali ako divé zvery, skákali hore-dole až sa zem otriasala.

„Rasa trápnych, mizerných, bezcenných, opovrhnutiahodných, odporných blobov! Sotva lepších od zvierat. V skutku nehodných byť nazývaní ľudskými bytosťami! Či áno?"

„Nie! Nie! Nie! Nie!..." vrieskali obri jediným titanským hlasom.

„Úplne bezcenní! Až nakoniec zostúpili Strážcovia." Bobros sa odmlčal, aby dal priechod ich nadšenému revu.

„Oženili sa s dcérami akože-ľudí a požehnali kráľovstvo svojimi nefilimskými deťmi. To bol skutočný začiatok. Bola stvorená nová rasa! Zrodili sa prví ozajstní ľudia!" Bobros zvýšil hlas, „A boli impozantní! Boli nezastaviteľní! Ako vy! Ako ja! Ako my!"

Zhromaždenie obrov demonštrovalo svoj súhlas zdvihnutými päsťami a dupaním.

„Môžete mi prezradiť jednu dobrú vec v tomto kráľovstve, ktorá nepochádza od Nefilim? Bez nás by v kráľovstve neexistoval ani jeden nástroj. Bez nás by v kráľovstve nebol ani jeden mäkký kameň. Bez nás by v kráľovstve nebolo ani jedno poriadne energetické pole. Čo urobili trpaslíci so svojimi poľami? Postavili kaplnky, kde môžu sedieť a bozkávať anjelom zadky, nič viac! Inak, niet sa čo čudovať, pri tých sračkách, ktoré jedli - a stále jedia, mimochodom. Horšie ako sračky. Sračky majú aspoň chuť."

Obri sa smiali, bučali opovrhnutím a pľuvali na zem.

„Trpaslíci, škoda hovoriť, sa veľmi nezmenili. Ale zvyknú zabúdať na jednu vec: My sme na Zem priniesli civilizáciu! My sme urobili kráľovstvo tým, čím je!" Bobros sa na niekoľko sekúnd odmlčal, uvažujúc, či prišiel čas, aby navrhol, že iba obor je hodný zastávať funkciu Kráľa Atlantídy. Ale keďže to sa v podstate rovnalo vyhláseniu vojny zvyšku kráľovstva, rozhodol sa počkať na vhodnejšiu príležitosť.

Pokračoval, „Ako viete, v posledných rokoch nastali v energetických poliach veľké poruchy. Pravda je, že tieto zmeny začali pred mnohými rokmi. Ako dieťa si pamätám na Bobrosa, môjho otca, ako sa sťažoval, že niektoré z jeho rituálov sú narúšané novými zmenami v poliach, zmenami, s akými sa nekromanceri mojej línie nikdy predtým nestretli. Ale tieto zmeny zostali mierne. Až v posledných mesiacoch sa nám všetkým zjavne ukázalo, že pred nami stoja veľké hrozby. Sú to mimoriadne vážne záležitosti. Uvedomujete si, čo sa stane, ak sa veciam ponechá voľný priechod? Nezrútia sa len polia, ktoré vás vo vani udržiavajú v teple. Neprídete len o polia, ktoré chránia vaše potraviny, aby nezhnili. My, obri Nefilim, pomocou polí spájame naše vedomie so Strážcami. My, obri Nefilim, cez polia čerpáme od Strážcov naše sily. Ak sa sieť polí zrúti, prídeme o všetko. O všetko!"

Bobros zostal niekoľko sekúnd ticho, sledujúc vlnu úzkosti, ktorá prebiehala davom. Zovrel pravú päsť, udrel ňou do dlane svojej ľavej ruky a pokračoval nahnevaným hlasom, „Tu prichádzame k úplnej absurdnosti. My sme boli prvými ľuďmi v kráľovstve, ktorí pracovali s poľami. My sme naučili ostatných zhotovovať mäkké kamene na ovládanie síl polí. My sme vyvinuli najmocnejšie a najprepracovanejšie polia v celom kráľovstve. Ale keď celej sieti polí hrozí záhuba, čo robíme? Nič! Vôbec nič! Len sedíme a čakáme na katastrofu, akoby sa jej nedalo zabrániť. Je toto v súlade s našim nefilimským duchom? Takto sa správajú synovia Strážcov?"

„Nie!" zareagovali obri a strúhali znechutené grimasy.

„Uvedomujete si, že trpaslíci po celom kráľovstve babrú do polí a vytvárajú tak svojou neschopnosťou hrozný zmätok? Uvedomujete si, že naše polia sú postihované scestnými zásahmi, ktoré trpaslíci každý deň spôsobujú? Uvedomujete si, že sme to my, kto platí vysokú daň za ich chyby? Pravda je, že trpaslíkom v prvom rade nikdy nemalo byť dovolené hrať sa s poľami. Sú totiž príliš hlúpi!"

„Zabijeme ich všetkých?" zakričal jeden z jeho fanúšikov.

„Nakoniec, prečo nie?" rozrehotal sa Bobros a obri sa smiali spolu s ním.

„Čo máme robiť, Bobros?" opýtal sa obor.

„Áno, Bobros. Povedz nám, čo máme robiť!" zahučal dav.

Bobros pozdvihol ruky, aby nastolil ticho a vyhlásil, „Musíme získať kontrolu nad poľami. Plnú kontrolu. Absolútnu kontrolu. A to hneď teraz! Nech Najvyšší Veliteľ Bexton pošle Kráľovi Atlantídy správu s požiadavkou, aby superintendanti polí po celom kráľovstve boli nahradení našimi mužmi."

„Ale to by znamenalo získanie plnej kontroly nad všetkými svätyňami kráľovstva!" zvolal starý obor. Čistá pravda - ten, kto by ovládol sieť polí, by sa stal novým Kráľom Atlantídy.

„Ja s tým problém nemám, starký, a ty?" Bobrosove oči sa rozsvietili desivou nekromancerskou žiarou. Stál na svojom sude veľmi vzpriamene a spokojne nasával povznesenú náladu obrov.

Súdiac, že nastal čas uzavrieť svoju reč, pozdvihol ruky, a čerpajúc zo síl, ktoré prijal od svojho otca, Hlasom projektoval na dav. „Budeme tu len stáť s otvorenými ústami ako bezmocný dobytok, ktorý čaká na porážku?"

„Nie! Nie!..." rozohňoval sa dav.

„Vyplytváme dary, ktoré sme prijali od Strážcov, namiesto toho, aby sme sa sami seba zastali?" zdvihol zúrivú päsť.

Rastúci hnev davu, „Nie! Nie!..."

„Chcem, aby ste povstali a stali sa veľkými! Nech sú na vás vaši predkovia pyšní!" Bobros premenil svoj Hlas na obrovský plameň, „Chcem, aby ste svetu ukázali, čoho sú schopní plnokrvní Nefilim! Chcem, aby ste ma sprevádzali do domu Lorda Vrolona, Superintendanta Polí z poverenia jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy, a predali mu jasnú správu. Chcem, aby ste so mnou kráčali k palácu Najvyššieho Veliteľa Bextona a žiadali, aby bola Kráľovi Atlantídy zaslaná správa - nech sú nám polia, ktoré nás naši slávni predkovia učili používať, navrátené!"

„Áno! Áno!..."

„A nech je znovunastolená zvrchovanosť Nefilim! Buďme slávni a víťazní. Sláva! Sláva! Sláva Strážcom a ich synom!"

Z davu vzišla mocná vlna jasotu. Obri si navzájom nadšene blahoželali a Bobrosa triumfálne niesli hlavnou uličkou trhoviska. Ale ako postupovali, ich aplauz sa postupne menil na zúrivé výkriky, k nebu dvíhali výhražné päste. Skákali hore-dole a hrozivo dupali. Niektorí začali triasť stánkami trhoviska a rozbíjať džbány, zatiaľ čo ostatní si zohnali veľké drevené palice a rôzne iné náčinie, ktoré sa dalo použiť ako obušky a zbrane. Mnohí sa po zbraniach obzerať nemuseli, pretože na stretnutie už prišli vyzbrojení obuškami.

V priebehu minúty sa obri zmenili na divoké, revúce beštie, ktoré sa zo všetkých smerov vrhajú na plasové steny trhu s rybami.

Melisa, ktorá obrazy sledovala so znechuteným výrazom na tvári, zatvorila oči. „Och, nie! Nie, už zase!"

„Mám víziu zastaviť?" spýtal sa Pralaya.

Melisa opäť otvorila oči. „Nie, radšej to chcem vidieť. Myslíš, že by sme mali varovať Bextona?"

„Nie, nie," odvetil Pralaya potichu. „Na stretnutí boli niektorí z jeho mužov."

16.3 Masaker

Bolo to surové, beštiálne, šialené a obri to milovali. Použijúc svoje obušky, palice a obrovské päste, netrvalo im dlho, kým rybí trh zrovnali so zemou. Každý jeden sud s olejom bol rozdrvený. Každý džbán rozbitý. V deštruktívnom šialenstve bolo dokonca vidieť niektorých predavačov, ako si ničia vlastné stánky.

Keď nezostalo nič, iba kopy plasovej sute zmáčané páchnucou rybacou kašou, dav obrov vedený Bobrosovými mužmi sa plnou rýchlosťou rozbehol ulicami citadely, revúc od zúrivosti, víriac oblaky prachu. Pritiahnutí rámusom, pridalo sa k nim ešte viac obrov. V čase, keď došli k rezidencii Lorda Vrolona, sa ich počet zdvojnásobil.

Bolo to skvelé sídlo, veľmi nákladne postavené - pyšný emblém zvrchovanej autority Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy, ktorého bol Lord Vrolon v citadele nefilimských obrov oficiálnym zástupcom. Táto veľká stavba sa skladala z troch oddelených krídel obklopených prekrásne navrhnutými záhradami plnými ušľachtilých starobylých stromov a vzácnych rastlín, ktoré vyžarovali jemné, zdraviu prospešné energie. Desiatky záhradníckych polí nainštalovaných v rezidencii udržiavali oslnivé koberce kvetov, ktoré žiarili bohatstvom aurických farieb a šírili opojné astrálne vône, k nadšeniu zvieracích miláčikov - filosteropov, modrých korytnačiek a vzácnych zvierat čudných tvarov ako za Pradávnych Dní Zeme. Kdekoľvek sa človek pozrel, či von alebo dovnútra sídla, všade boli sochy bohov osadené drahokamami a iné neoceniteľné umelecké diela. Súkromie a pokoj malého statku boli zabezpečené vysokými, tri zákonné stopy širokými stenami z plasu tvrdého ako kameň, a jediným vchodom bol spevnený portál masívnej drevenej brány, strážený malým oddielom vojakov Kráľovej armády.

Keď zbadali blížiaci sa rozzúrený dav, vojaci stojaci pred bránami ihneď zavolali na pomoc svojich kamarátov. Rovnako ako zvyšok posádky, boli to všetko normálni muži, nie obri. Veliteľ armády, ktorý stál na malej plošine na vrchu čelnej steny, bol taký vydesený pohľadom na obrov, že sa radšej rozhodol obetovať mužov pred bránami, ako riskovať jej otvorenie. Zavolal pomoc a zhromaždil všetkých svojich mužov - na statku ich bolo štyridsaťtri. A prikázal, aby brána bola zosilnená drevenými brvnami.

Obri obkolesili majetok; uistili sa, že žiaden z trpaslíkov nebude môcť uniknúť. Potom začali výhražný vojnový tanec, hučiac hlbokými hlasmi, „Tras sa-tras sa-tras sa-tras sa...!" a divoko dupali, až sa pod nimi zem otriasala.

Jeho Výsosť Lord Vrolon, Najvyšší Superintendant Polí pre Severovýchod, z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy, sedel za obrovským stolom, keď začul zlovestné hučanie obrov.

„Och môj Pán Melchisedek! Čo v kráľovstve je toto?" vykríkol a zvažoval, či by mal vyjsť na balkón. Ale postarší pán bol taký obézny a jeho srdce už bolo na tom tak zle, že aj postaviť sa bolo pre neho namáhavé.

Jeden z karmínovo odetých úradníkov vtrielil do jeho pracovne. „Lord Vrolon... Lord Vrolon... sú ich stovky! Sú úplne šialení! A viete, akí sú, keď sú šialení..."

„Pošlite správu našej posádke v Pentore. Potrebujeme posily. Okamžite!" Vrolonove hrdlo bolo vyschnuté.

„Ale to nemôžeme, Vaša Výsosť! Všetky komunikačné polia sú už tri dni mimo prevádzky. Momentálne sa na ich oprave usilovne pracuje a ak sa z milosti nášho Pána Melchisedeka..."

„Podsvetie!" zahrešil Vrolon. „Tie prekliate polia sa so mnou budú zahrávať do poslednej chvíle!" Z vrecka vytiahol mäkký kameň, darček od jeho snúbenice. Bolo to najmodernejšie komunikačné zariadenie, zhotovené preslávenými výrobcami kameňov svätyne Verzazyela, zo vzdialeného Kraja Snežných Hôr. Ale keď sa Vrolon pokúsil aktivovať mäkký kameň, aby vyslal tiesňovú správu cez tmu viditeľnú, priestor zostal mĺkvy.

„Nech sa Pán Melchisedek nad nami zmiluje!" zašepkal Lord Vrolon a utrel si z čela ťažké kropaje jedovatého potu.

Medzitým Bobros došiel k bráne.

Obri prerušili svoj vojnový tanec. Na miesto sa znieslo zlovestné ticho.

Bobros nasadil pokojný, slávnostný hlas, „Prišiel som odovzdať správu Lordovi Vrolonovi, Najvyššiemu Superintendantovi Polí z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy. Otvorte bránu a zaveďte ma k nemu!"

Strážca, hoci vysoký, bol od Bobrosa stále aspoň o štyri hlavy nižší. V hrôze k nemu vzhliadol.

„Otvorte bránu!" projektoval na neho Bobros Hlasom.

Prinútený silou nekromancerského Hlasu, strážca sa obrátil na svojho veliteľa, ktorý ešte vždy stál na vrchu steny, a zopakoval rozkaz, „Otvorte bránu!"

„Ani náhodou, muž Zákona!" odvetil dôstojník. „Ak máte správu, odovzdajte ju mne. Ja ju doručím Jeho Výsosti Lordovi Vrolonovi, Najvyššiemu Superintendantovi..."

„Ako sa opovažuješ?" prerušil ho rozzúrený Bobros. Uprel na neho svoj zrak a projektoval do jeho hlavy masívnu sprchu jedu.

Dôstojník sa v momente zrútil z plošiny. Jeho vojaci sa museli uhnúť, ako s plesnutím dopadol na prašnú zem.

Mŕtvy.

„Otvorte bránu!" zopakoval Bobros, tentokrát pokojným, nenúteným hlasom.

Jeden z karmínovo odetých vojakov, s tvárou skrútenou panikou, zakričal na kamarátov stojacich za stenou, „Pre Pána Melchisedeka, otvorte bránu!"

Žiadna odpoveď.

Bobros pokrčil plecami a obrátil sa, „Nuž, tak potom... otvorte bránu!" povedal obrom s pokojným úsmevom na perách.

Príkaz spustil novú vlnu šialenstva. Všetci obri začali vrieskať. Prirútili sa k bráne a zaútočili na steny. Za desať sekúnd boli stráže udupané na smrť. Niekoľko skupín obrov sa vybralo priniesť kmene veľkých topoľov z neďalekých ulíc. Bolo to ľahké. Postavili sa na každú stranu stromu a striedavo tlačili, až kým nevykývali strom z koreňov a ten sa so škaredým praskotom zrútil. Ale ešte skôr, ako boli prinesené improvizované baranidlá, sa brána rozpadla pod zúrivosťou davu. Medzitým sa na južnej strane sídla rozpadávala plasová stena.

Dovnútra sa vovalili hordy obrov. Použili svoje palice, holé ruky a zuby. Zmasakrovali trpaslíkov-vojakov a záhradníkov. Každý jeden strom v záhrade bol vyvrátený. Sochy boli premenené na prach, kvetinové koberce rozdupané, kríky vytrhané. Filosteropy, korytnačky a vzácne zvieratá boli zožraté zaživa. Na dolnom podlaží domu, potom ako povraždili služobníctvo a rozbili každý jeden kus nábytku, obri zaútočili na živé steny.

Bobros a jeho obri išli rovno do superintendantovej pracovne. Keď došli na vrchol majestátneho schodišťa, gestom ruky im Bobros prikázal, aby zostali ticho. Aby ich rozosmial, išiel a postavil sa rovno pred dvere a trikrát jemne zaklopal. „Je tu, z milosti Pána Melchisedeka, Lord Vrolon, prosím?" opýtal sa príjemným hlasom. Ale na statku bol taký lomoz, že musel svoju otázku zopakovať, tentokrát kričiac.

Na druhej strane sa mladý armádny dôstojník zúfalo snažil zabarikádovať dvere použitím Vrolonovho stola. „Čo chcete?" zakričal naspäť.

„Chcel by som hovoriť s Jeho Výsosťou, z milosti Pána Melchisedeka."

„Z autority koho prichádzate?" opýtal sa dôstojník roztrasene.

Bobros Hrozný stratil trpezlivosť. Pozrel sa na svojich priateľov, luskol prstami a palcom ukázal na dvere.

O pätnásť sekúnd neskôr boli dvere vyvalené, stôl Lorda Vrolona pod nimi a dôstojník rozmliaždený pod troskami.

Lord Vrolon stále sedel vo svojom kresle. Blížiaca sa smrť mu dodala odvahu, hľadel priamo do Bobrosových očí. „Pokúšaj hnev Kráľa Atlantídy na vlastné riziko, obor!" zvolal vzdorovito.

„Vyhrážaš sa mi, prasiak?" usmial sa Bobros opovržlivo, namieriac hroziaci prst na ohromnú kopu tuku Lorda Vrolona. Zbadal mäkký kameň, ktorý superintendant držal v ruke. Zľakol sa, že je to zbraň a tak Lorda Vrolona okamžite utopil v masívnej dávke červeného jedu.

Bolesť bola príšerná. Lord Vrolon zalapal po dychu. Mäkký kameň, ktorý mu krásna Felícia, vysoká kňažka Verzazyela, darovala pred niekoľkými mesiacmi, mu vypadol z ruky.

Sardonicky sa smejúc, Bobros pomaly kráčal k Lordovi Vrolonovi. Zdrapil jeho hlavu do svojich obrovských chlpatých rúk a dorazil ho smrtiacou dávkou čierneho jedu, zatiaľ čo mu hlboko do očí vrazil svoje palce. Stále ho držiac za hlavu, Bobros zdvihol nadmieru obézne telo Lorda Vrolona akoby to bola len prázdna karmínová taška. Vyniesol ho na balkón a tam ho vystavil davu.

Po celom statku, obri, rozohnení pachom a chuťou krvi, oslavovali svoje ľahké víťazstvo titanským rámusom. Bežali k čelnej časti sídla a volali Bobrosovi na slávu.

Stojac na balkóne, mladý obor použil svoje nekromancerské sily. Spočívajúc na frenetických vibráciách prúdiacich z davu, vzýval Strážcov a zniesol nadol na seba odraz ich supermentálnej prítomnosti.

V Bobrosovej aure sa objavila zvláštna žiara.

Dav bol umlčaný neobyčajne rýchlo sa pohybujúcou, podivnou energiou Strážcov.

Ako každé stretnutie so Strážcami, bolo to krátke, ale zničujúco intenzívne. Nezabudnuteľné. Eón skoncentrovaný do jednej sekundy, víriaca myriada svetov poznaná v mihnutí oka, kakofonické zjavenie mnohorozmerných abstraktných nerealít zvinutých do jedinej hyper-reálnej bodky. Čas pohybujúci sa hore-dole a dopredu-dozadu, prenasledujúci svetelnou rýchlosťou pohybujúci sa tok myšlienok Strážcov, bez toho, aby ho niekedy dolapil. Vesmír uvedomujúci si sám seba ako zmätenú mentálnu formu - ale čí? - a všade sa rozširujúci - ale prečo? - potom opäť skondenzovaný do bodu skôr, ako mal čas spýtať sa, aký to má všetko zmysel. Viac a viac vesmírov prúdiacich z bezzdrojového zdroja - ale prečo? - a odcudzujúcich sa, hlavne sami sebe. Kozmický cyklus, ktorý sa zdal byť ukončený, opäť započal, zatiaľ čo sa súčasne odohrávali oveľa väčšie veci - veci, ktoré môžu byť poznané iba prežívaním matematického vzorca, ktorý si razí cestu do nekonečnosti, ale takou rýchlosťou, že nikdy nemá čas opýtať sa, či tam niekto je.

Práve tak rýchlo ako prišla, supermentálna prítomnosť zmizla.

Obrov to zanechalo v ohromení. Ich úplné ticho kontrastovalo s divokým rámusom z vnútra sídla, kde bolo mnoho obrov takých vyťažených demolovaním všetkého, až im zostup Strážcov unikol.

Bobros, ktorý stále držal mŕtvolu Lorda Vrolona za hlavu, palce vrazené hlboko dovnútra očných jamiek starého muža, pozoroval krv, ktorá mu stekala po ruke. „Kto chce prasiaka?" zareval na dav. Lebo obri verili, že zjedenie tela porazeného nepriateľa je spôsob, akým mu ukradnúť jeho silu - obzvlášť obličky a ich chutné vršky, mozog, pečeň a srdce.

„Ja! Ja!..." Prebudení zo záblesku Strážco-vosti, nad ktorým zastávala supermyseľ, vyhliadkou kanibalskej hostiny, obri zareagovali detským nadšením a začali hore-dole skákať.

„Nech je víťazstvo vaše!" Bobros zhodil superintendantove telo z balkóna. Jeho muži priniesli krvavé pozostatky mladého dôstojníka, ktorý bol rozmliaždený pod dverami. Jeho telo bolo tiež predhodené davu.

Ako hladné psy, obri sa vrhli na mŕtvoly. Ani sa neunúvali strhnúť z nich karmínové rúcha. Tí, ktorí stáli blízko, len hrýzli do všetkého, čoho sa dokázali zmocniť, a to, komu sa ujdú obličky a ostatné chuťovky, bolo ponechané náhode. Obri, ktorí stáli ďalej od balkóna, sa uspokojili s telami ostatných vojakov. V povznesenom šialenstve dav zaútočil aj na telá záhradníkov - nie aby ukradli ich silu, ale len pre zábavu, aby neboli ukrátení hostiny.

Na balkóne Bobros s láskavým úsmevom na tvári sledoval rituálne orgie, keď mu jeden z jeho mužov prišiel zašepkať do ucha, „Skoro všetky steny sídla sú zničené! Radšej odtiaľto vypadnime skôr, ako sa všetko zrúti!"

Ako hovoril, ozvali sa zlovestné praskavé zvuky.

Bobros a jeho prívrženci náhlivo zoskákali z balkóna, zatiaľ čo ostatní obri, ktorí boli stále vo vnútri budovy, plnou rýchlosťou trielili von. Akurát včas. Posledné dve stojace steny sa poddali tlaku strechy.

V priebehu sekúnd sa to, čo zvyklo bývať pýchou Kráľových architektov, zmenilo na hromadu trosiek, k divokému nadšeniu davu.

„Zoberieme ich teraz do paláca Najvyššieho Veliteľa?" Samoan sa opýtal Bobrosa.

„Daj im ešte chvíľu. Nech dojedia trpaslíkov," odvetil Bobros a oblízal si jeden zo svojich krvavých palcov, hľadiac na masakru navôkol. „Chceme, aby boli v nálade, nie? Hodovanie na trpaslíčom mäse zohreje ich ducha."

„Mali sme jedného z nich nechať nažive, aby to mohol oznámiť do Kráľovho paláca," povzdychol si Samoan zamyslene.

„Neboj sa, Kráľ o nás čoskoro bude počuť. Poďme von zhromaždiť našich mužov."

O pár minút neskôr, keď už každý obor dostal svoj podiel surového mäsa, Bobros dal signál, „Do paláca najvyššieho veliteľa! Sláva! Sláva! Sláva Strážcom a ich synom!"

16.4 Vyzývateľ

Najvyšší Veliteľ Bexton, varovaný svojou políciou, stál na balkóne, keď začul a uvidel zúrivý dav, ktorý sa rútil na jeho palác. Zostal veľmi pokojný, ako ostatne počas celého svojho života, dokonca aj keď čelil tým najťažším okolnostiam. Počas pätnástich rokov jeho vodcovstva citadely sa občas vyskytli vlny občianskych nepokojov. Obri mali horúcu krv a z času na čas sa radi oddávali športu ničenia svojho vlastného mesta, hlavne páchnuceho trhu s rybami, ktorý bol zámerne postavený (pravidelne, znovu a znovu) z ľahkých materiálov. Ale nikdy predtým počas doby jeho vodcovstva sa dav neodvážil pochodovať na jeho palác.

Dvetisíc vojakov utvorilo hustú obrannú líniu. Ale toto neboli žiadni vojaci-trpaslíci armády Kráľa Atlantídy, ale obri tretieho bataliónu Zelenej Gardy, malej armády samej o sebe, po celom kráľovstve preslávenej ako jedna z najnebezpečnejších bojových síl všetkých čias. Proti ich smrtiacim jed-poliam a Hrot-zbraniam nemal dav ozbrojený palicami a obuškami najmenšiu šancu.

Alebo áno? Bexton uvažoval. Mnohí spomedzi obrov vedeli, ako manifestovať zvláštne a desivé sily nebies Strážcov. A dav bol vedený Bobrosom, prestížnym mágom, ktorý už pred dvomi rokmi, vo veku dvadsaťdva rokov, vyhral všetky magické súťaže gildy nefilimských nekromancerov a následne sa stal ich vodcom.

Čo ak boli Bobros a jeho muži dostatočne mocní nato, aby neutralizovali Hrot-zbrane Zelenej Gardy?

Potom sa mohlo udiať čokoľvek.

A čo ak Zelená Garda odmietne bojovať proti svojim obrím druhom? To bolo nepravdepodobné. Vojaci boli mimoriadne disciplinovaní. Ale predsa, len veľmi zriedka sa museli zraziť so svojim vlastným druhom. Škrípajúc zubami, Bexton sledoval, ako sa dav zhromažďuje na Námestí Vyhlásení, ktoré sa tak nazývalo, pretože sa tam raz za rok zhromaždili obyvatelia citadely, aby si vypočuli Strážcami inšpirovanú reč svojho najvyššieho veliteľa. Bexton si radšej nechcel predstavovať tie jatky, ktoré by vypukli, keby sa situácia vyhrotila.

Keď uvideli svojho najvyššieho veliteľa stáť na kráľovskom balkóne, ktorý sa týčil viac ako päťdesiat zákonných stôp nad úrovňou zeme, dav obrov stíchol. Zostali stáť niekoľko zákonných stôp od radov stráží a čakali na Bobrosa.

V prvom rade vojakov stáli aj Fornan a jeho syn Bazalinger, dvaja generáli, ktorí velili elitným bataliónom Zelenej Gardy. Fornan bol starý obor, ktorého tvár bola taká zvráskavená, že jeho muži ho láskavo volali 'krokodíl Fornan'. Stál pod kráľovským balkónom. Použijúc silu Hrotu, komunikoval so svojim synom, ktorý sa nachádzal vonku na južnom krídle paláca, asi šesťsto zákonných stôp od neho. „Je ich aspoň raz toľko ako nás!"

„Žiadne obavy," Hrot-odpovedal Bazalinger, „Bobros mi dal svoje nekromancerské slovo, že okrem odovzdania správy neurobí nič viac. Sľúbil, že udrží dav na uzde."

„Ale pozri sa na ich oči! Sú pod vplyvom jedu[1] Strážcov. Sú divokí! Celé sa to môže vymknúť spod kontroly."

To bolo bystré zhodnotenie situácie. Obri boli od prírody nevyspytateľní. Ale keď sa ich mozgy od jedu Strážcov prehriali, potom sa mohlo udiať naozaj čokoľvek. Ako sami s neskrývanou hrdosťou hovorievali, 'Keď sa nefilimskí obri zbláznia, ich šialenstvo nepozná hraníc.' Hoci bol majstrom v nekromancerskom umení ovládania davu, Bobros veľmi dobre vedel, že hrá nebezpečnú hru. Ale na základe znamení, ktoré prijal, veril, že jeho čas nadišiel a Strážcovia sú s ním.

Keď došiel na Námestie Vyhlásení, dav utvoril koridor, aby mu umožnil prejsť ku kráľovskému balkónu. Nasledovaný svojimi mužmi, kráčal pomaly a hľadel rovno pred seba.

„Čudná šelma!" povedal si sám pre seba krokodíl Fornan, ako sledoval bohatstvo zložitých geometrických tvarov, ktoré žiarili z Bobrosovej aury - nezameniteľný znak vysokého zasvätenca mystérií Strážcov.

Na kráľovskom balkóne Bexton tiež hľadel na čudné svetlá, ktoré vychádzali z Bobrosa. „Nečudo, že dav je ním fascinovaný!" pomyslel si. A zhlboka sa nadýchol, pripravujúc sa na jednu z rozhodujúcich bitiek svojho života.

Bobros zastavil niekoľko zákonných stôp od Generála Fornana. Obaja muži na seba niekoľko sekúnd mlčky hľadeli. Potom sa Fornan opýtal hlasným, ceremoniálnym hlasom, „Bobros, syn Bobrosa, prečo si sem prišiel?"

Bobros odpovedal nemenej ceremoniálnym tónom, „Inšpirovaný vysokým vedomím Strážcov, prišiel som odovzdať správu Jeho Výsosti Bextonovi, Najvyššiemu Veliteľovi citadely."

„Hovor, Bobros!" zavolal Bexton z kráľovskej plošiny. „Počúvam."

Nasledovalo ťaživé ticho.

Dav bol svedkom, ako na Bobrosa zostúpilo svetlo Strážco-vosti. Teraz boli presvedčení, že je inšpirovaným zástupcom ich anjelských predkov. Bol to ohnivý Šemyaza, ktorý cez neho hovoril? Alebo dokonca sám Azazel?

Ako diktoval protokol, predtým, ako oslovil vodcu citadely, Bobros pokorne sklonil hlavu. Potom vzhliadol nahor. Nasledujúc etiketu, upriamil svoj zrak na panovníkove chodidlá. „Vaša Excelencia, my, z gildy nefilimských nekromancerov, sme presvedčení, že nastal čas požiadať Jeho Najvyššie Veličenstvo Kráľa Atlantídy, aby kontrola nad energetickými poľami bola odovzdaná naspäť Nefilim. Preto vám prinášam petíciu požadujúcu, aby bola do Kráľovho paláca neodkladne odoslaná správa - žiadame, aby najvyšší superintendant polí každej provincie v kráľovstve bol nahradený jedným z nekromancerov mojej gildy."

Bexton sotva dokázal veriť vlastným ušiam. Za celých päťdesiatdva rokov svojho mizerného života nikdy nepočul takú nehoráznosť. Totálna vojna proti všetkým provinciám kráľovstva. Bola to azda táto vec, ktorú mali nekromanceri za lubom? Aby nerozvášnil dav, Bexton si dal zvlášť záležať, aby mladého hlupáka neodmietol. „Ďakujem vám za prednesenie petície gildy, Bobros, syn Bobrosa," odpovedal pokojným hlasom. „Zvážim vašu požiadavku a o svojom rozhodnutí vás budem informovať v zákonne blízkej budúcnosti."

Ale Bobros sa nemienil tak ľahko vzdať. S očami stále upriamenými na Bextonove chodidlá, nástojil, „Vaša Excelencia, gilda nekromancerov by vás rada upozornila na mimoriadnu závažnosť súčasnej situácie, čo sa týka energetických polí. Pokiaľ sa nepodnikne okamžitá akcia, globálne zrútenie siete polí môže nastať každým dňom. Nemusím vám pripomínať, aké dramatické následky by to malo pre všetkých ľudí Nefilim, ktorých drahocenné spojenie s ich predkami, Strážcami, spočíva práve na poliach."

„Prečo mi tento arogantný bastard musí priviesť pod balkón štyritisíc ľudí, aby mi povedal toto?" rozmýšľal Bexton. Ale nedal najavo žiadnu známku hnevu. „Váš najvyšší veliteľ si je dobre vedomý stavu siete polí v kráľovstve a prijal všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečil blaho svojho ľudu," odpovedal tichým, otcovským hlasom.

Bobros zvýšil hlas, „Aké opatrenia, Vaša Excelencia?"

Bexton zbledol. Za pätnásť rokov jeho vodcovstva sa mu nikto neodvážil odpovedať takýmto spôsobom.

Davom prebehol šum.

Pohľad krokodíla Fornana stvrdol, bol pripravený na útok. Ale Bazalinger ho Hrot-zavolal, „Zostaneme pokojní, otec! Zostaneme pokojní!"

Bexton prehltol svoj hnev a jednoducho zopakoval, „Všetky potrebné opatrenia."

„Vaša Excelencia," Bobros ešte viac zvýšil hlas, „v týchto mimoriadnych časoch, keď sú ľudia Nefilim na pokraji totálnej katastrofy, my, nekromanceri gildy, sme presvedčení, že máme právo vedieť, čo presne robíte."

Táto netaktnosť už zašla ďaleko za hranicu tolerovateľného. Vidiac, že konfrontácia je neodvratná, Generál Fornan začal dávať pokyny svojim dôstojníkom. Na druhej strane, Bobrosovi muži, ktorí boli rozptýlení v dave, vytvorili sieť Hrot-spojení, pripravení rozpútať tajné smrtiace sily gildy a zaplaviť Zelenú Gardu hrozivou dávkou jedu.

Bexton sa rozhodol pre posledný pokus, ako zabrániť masakru. Pozdvihnúc ruky, obrátil sa na dav, „Dobrí ľudia citadely! Odkedy som som sa stal vašim vodcom, užívali ste si jednu z najcennejších vecí - mier! Ako výsledok rokov mojej trpezlivej práce ste teraz v situácii, keď sa nemusíte obávať žiadnych nepriateľov. Všetci naši susedia s nami podpísali zmluvy. A preto nikto z vás nemusel opustiť svoju manželku a deti, aby išiel do vojny. Ani jediný z vás nemusel oplakávať predčasnú smrť svojich detí. Namiesto zbytočného plytvania silami na vojny vo vzdialených zemiach sme si vybudovali prosperujúci národ. Nikdy predtým sme neboli takí bohatí! Ľudia po celom kráľovstve závidia Východnému Polostrovu - nielen náš brilantný pôvod, ale tiež našu kultúru a naše bohatstvo. Prečo by sme chceli toto všetko zničiť tým, že vyhlásime vojnu zvyšku sveta? Nechajme psov vojny, nech si štekajú! Načúvajte hlasu múdrosti!"

Bola to krásna reč, prehovorená vrúcnym takmer-Hlasom a s úprimným entuziazmom. Ale bol toto ten správny jazyk na schladenie jedovatej zberby rozvášnenej chuťou surového ľudského mäsa? Obri nemali náladu na reči o mieri. Chceli viac krvi.

„Vaša Excelencia, mier je určite krásna vec," odpovedal Bobros s náznakom cynizmu, ktorý rezonoval s davom, a odmlčal sa. „Je tu len jeden problém, s tým vašim mierom. Že náš všetkých zabije!"

„Zachádza priďaleko!" Hrot-zavolal Fornan svojmu synovi. „Ak dokážeš komunikovať s jeho mužmi, povedz im, aby sa rýchlo odjebali preč! Inak z ich mozgov urobím peklo Strážcov."

„Počkaj, otec!" Hrot-prosil Bazalinger, „Pre Námahine cecky, počkaj!"

Na kráľovskom balkóne sa Bexton triasol od hnevu.

To ale Bobrosa nezastavilo. „Ak budeme mierumilovne čakať na katastrofu, potom si nás katastrofa nájde. Nevyhnutne. A všetkých nás zabije! Budeme..."

„Bobros!" prerušil ho Bexton. „Dávam vám päť minút na rozchod."

Davom prebehla zmes vzrušenia a úzkosti.

Zvierajúc svoje palice, obri čakali na Bobrosov rozkaz na útok.

Oproti nim, vojaci boli pripravení odpáliť svoje zbrane.

Stále hľadiac na Bextonove chodidlá, Bobros načrel do svojich síl a projektoval Hlasom, „Vaša Excelencia, poslednýkrát vás žiadam, aby ste kladne zareagovali na petíciu gildy a poslali správu Kráľovi."

„Päť minút, Bobros!" slová dopadli ako rozsudok.

Bobros pozdvihol zrak a pohliadol najvyššiemu veliteľovi priamo do očí. Projektoval Hlasom, „Nuž, tak potom, Bexton, vás vyzývam!"

„Čo, do Škaredého Podsvetia, je toto za nezmysel?" Fornan zúrivo Hrot-volal svojmu synovi. „Vedel si, že sa toto stane?"

„Nemal som potuchy, otec!" Hrot-odvetil Bazalinger na druhom konci línie vojakov.

Bexton zostal úplne zaskočený. „Súboj?"

Podľa Zákona Nefilim, obor urodzeného pôvodu mal právo vyzvať najvyššieho veliteľa na súboj, za predpokladu, že bol podporený najmenej dvadsiatimi patriarchami mesta a piatimi stovkami občanov citadely. Použijúc svoje psychické sily a holé päste, najvyšší veliteľ a vyzývateľ mali bojovať na život a na smrť v magickom dueli. Ten, kto prežil, získal Východný Polostrov. Bol to prastarý barbarský zvyk, ktorý sa nepoužil už aspoň dvesto rokov. Dôvod bol jednoduchý: bolo výsadou najvyššieho veliteľa byť krytý všetkými svojimi dvornými mágmi, zatiaľ čo vyzývateľ bojoval len sám. Tradične bolo štyridsaťdeväť dvorných mágov, ktorí boli verbovaní spomedzi najmocnejších učiteľov Zákona Strážcov. Bobros bol šialený, ale nie taký šialený, aby sa odvážil čeliť jedu štyridsiatichdeviatich špičkových nefilimských čarodejov! Pomocou svojich kúziel nielenže dokázali človeka zabiť, ale tiež vážne poškodiť jeho dušu tak, že z nej nezostalo takmer nič, iba astrálny záblesk, dobrý akurát tak na eón trvajúci rad inkarnácií medzi larvy a zemské červy.

Kto do Ďalekého a Škaredého Podsvetia si Bobros myslí, že je, ak sa má postaviť proti takej sile?

Ohromený, krokodíl Fornan neveriaco civel na Bobrosa. „Naozaj myslí vážne to, čo hovorí?" Hrot-opýtal sa svojho syna.

Bazalinger od ohromenia zadržal dych.

„Áno, Bexton, súboj!" zareval Bobros. „Úplne legálny súboj, podporený päťdesiatimi najvýznamnejšími patriarchami mesta."

Aby podporili jeho slová, päťdesiat obrov, ktorí stáli v prvých radoch, pozdvihlo päste.

Bobros hovoril pravdu. Boli to uznávaní muži, bohatí a vplyvní členovia nefilimskej komunity. Keď ich Fornan spoznal, zostal ohromený. „Čo oni robia medzi touto zberbou?" žasol.

Živelná demonštrácia náhle nabrala atmosféru dobre pripraveného štátneho prevratu.

Tentokrát to bol Fornan, ktorý Hrot-prikázal svojmu synovi, „Povedz svojim mužom, aby zostali veľmi pokojní! Za nič v siedmych sférach nezačneme občiansku vojnu. Budeme sledovať, ale nezasiahneme!"

„A čo ak dá Bexton rozkaz na útok?"

„Rozkazy prijímaš len odo mňa a od nikoho iného!" Hrot-zareval generál Fornan na syna. „Pochopil?"

„Áno, otec!"

„Teraz, Najvyšší Veliteľ Bexton," pokračoval Bobros, „čo sa týka piatich stoviek občanov na podporu mojej žiadosti..." Nekromancer sa otočil a, vzývajúc Strážcov, zareval na dav, „Tí, ktorí ste so mnou, zdvihnite päste!"

Toto bola reč, ktorá sa obrom páčila.

Námestie Vyhlásení sa zmenilo na more nahnevaných pästí ukazujúcich do neba.

Bobros vzdorovito hľadel na Bextona. „Ako vyzývateľ mám právo zvoliť si čas a miesto. Budem tu, Bexton. Zajtra na úsvite!"

Biely od zúrivosti, Bexton mu odsekol hrozivým hlasom, „Rozchod, Bobros! Alebo..."

Bobros sa ironicky usmial, „Vaša Excelencia, kým ste najvyšším veliteľom, nedovolil by som si ísť proti vašim príkazom!"

16.5 Hádaj, kto stojí predo dvermi!

Neskôr toho popoludnia, Melisa Múdra, odetá vo svojich najkrajších bielych šatách, sedela so svojim bafometom v malej miestnosti, kde zvykla dávať čítania, keď zrazu obdržala cez tmu viditeľnú varovný signál. Rýchlo sa vytiahla z priestoru hlbokej vízie, v ktorom boli ona a Pralaya pohrúžení celé hodiny, hľadajúc pomoc pre Bextona.

„Och! Och! Hádaj, kto stojí predo dvermi!" zvolal Pralaya.

„Bobros!" Melisa zbledla. „Ako to, že sme ho necítili prichádzať?"

Na dvere domu dopadli tri hlasné zaklopania.

Vystrašená, Melisa sa usilovala jasne myslieť. „Mali by sme volať o pomoc?"

Bafomet zatvoril oči a Hrot-mapoval dom. „Nestrácaj čas, úplne dom izolovali. Všetky polia Hrot-komunikácie sú prerušené. A nemôžeme ani utiecť zadom. Pri zadných dverách je šesť jeho mužov."

Ozvali sa ďalšie tri zaklopania.

„Och, Strážcovia! Čo budeme robiť?" Melise dole chrbticou prebehla triaška. „Pralaya..." Melisa si zvierala ruky - obrazy masakry vykonanej Bobrosom a jeho mužmi boli v jej mysli stále čerstvé. V panike sa rozbehla ku skrini, kde držala zbraň z mäkkého kameňa.

„Na to ani nepomysli, aby si to použila!" varoval ju bafomet. „Na nich by to nefungovalo, iba by ich to rozzúrilo."

Melisa ho nepočúvala. Schmatla mäkký kameň a strčila si ho do vrecka na šatách. „Koľko ich je?"

„Aspoň dvadsaťpäť. Možno viac."

Ozvali sa tri hlasnejšie zaklopania.

„Ale ako sa mohli dostať do enklávy patriarchov?" So svojimi vysokými stenami a nepretržitými hliadkami Zelenej Gardy v uliciach, enkláva patriarchov bola najbezpečnejším a najodlúčenejším miestom citadely. Dovnútra smeli len obri z vyšších kást.

S očami stále zatvorenými, Pralaya sa zúfalo usiloval prelomiť energetický štít, ktorí Bobrosovi muži vytvorili okolo domu.

„Čo urobíme?" Aby sa prestala triasť, Melisa stiahla všetky svaly na nohách. Fungovalo to, až dokým sa na takmer vyvalené dvere nezniesla séria hlasných buchnátov.

„Hovorím, otvor dvere," povedal Pralaya.

„Čože?"

„Pôjdem s tebou," povedal bafomet statočne. A keďže sa Melisa nehýbala, potlačil ju svojou hlavou do nohy, „Poď!"

Ako sa pohli smerom k dverám, búchanie ustalo.

„Dokážu vycítiť, že prichádzame!" Melisu striaslo. V ruke vo svojom vrecku stále zvierala mäkký kameň.

Pralaya sa svojou kožušinou obtieral o jej nohy, aby ju trochu uistil, alebo možno preto, aby uistil sám seba. Zdalo sa, že prejsť uličkou, ktorá viedla k dverám, trvá celú večnosť. Kým došli k dverám, všetko tak utíchlo, až sa Melisa odvážila opýtať, „Myslíš, že odišli?" Bolo to absurdné. Na druhej strane dverí cítila prítomnosť.

Akoby jej chceli odpovedať, ozvali sa ďalšie tri zaklopania. Tri jemné zaklopania. Nič také ako divoké búchanie posledných minút.

„Otvor!" posúril ju bafomet.

Váhajúc, Melisa si položila ruku na ústa. Potom bez rozmýšľania na jeden šup otvorila dvere.

Ocitla sa tvárou v tvár Bobrosovi.

Stál vo dverách, masívny a uzemnený ako hora Podsvetia.

Melisine oči sa zachytili na prehnane hrubých perách, jeho veľkej hranatej čeľusti, jeho chlpatom krku, ktorý bol taký obrovský, že golier košele musel byť ponechaný otvorený.

Nebol s nim žiaden z jeho mužov.

„Melisa Múdra?" opýtal sa Bobros úctivým hlasom.

Melisa bola od strachu taká stuhnutá, že sa Pralaya rozhodol odpovedať za ňu.

„Áno."

„A jej múdry bafomet!" Bobros sa obrátil k Pralayovi a pozdravil ho kývnutím.

Pralaya, ktorý vždy pozoroval oči ľudí, bol zarazený intenzitou jeho pohľadu.

Bobros vyčaril zdvorilý úsmev, „Mohol by som vojsť a chvíľu sa s vami porozprávať?"

„Áno," odpovedal Pralaya. A keďže Melisa sa ani nepohla, dodal, „Nech sa páči."

Bobros trpezlivo počkal, kým Melisa odstúpi. Potom vošiel, s pobaveným, ale veľmi zdvorilým úsmevom na tvári.

Ako prechádzal chodbou, Melisa rýchlo vykukla von. Nik tam nebol. Pohotovo zatvorila dvere a na sekundu bola v pokušení odpáliť svoju zbraň z mäkkého kameňa.

„Nebuď hlúpa!" Hrot-vyhrešil ju Pralaya. „Poď!" A nasledoval Bobrosa, ktorý išiel rovno do obývačky.

Melisa mechanicky nasledovala Pralayu.

Keď uvidel veľkú miestnosť s bazénom a mnohými umeleckými dielami, ktoré Melisa počas rokov zhromaždila, Bobros obdivne pokýval hlavou, „Blahoželám, Melisa. Máte to tu skutočne pekné!" Vzhliadol nahor a uvidel prázdny strop, kde sa zrútilo pole. „Ach," poznamenal znechuteným tónom, „tieto polia padajú každú chvíľu!"

Na niekoľko sekúnd zavrel oči a napojil svoju energiu na zrútené pole.

„Čo to robí?" Melisa sa Hrot-opýtala Pralayu.

„Nemám tušenia!" pokrútil hlavou bafomet.

Bobros, s triumfálnym detským výrazom na tvári, opäť otvoril oči. „Hotovo!" luskol prstami.

Ohromení, Melisa a Pralaya vzhliadli nahor. Na strope sa opäť objavilo pole hviezd.

Ako ho dokázal tak rýchlo opraviť? Keď sa naposledy zrútilo, Lusekovi a jeho mužom trvalo dva dni, kým ho dali opäť dokopy.

„Neďakujte mi, bolo mi potešením!" zavtipkoval Bobros. „Nebude vám vadiť, ak sa posadím?"

Stále zvierajúc smrtiacu zbraň vo svojom vrecku, Melisa sa na neho mlčky pozrela.

„Vôbec nie. Prosím, posaďte sa," odpovedal bafomet neutrálnym hlasom. Medzitým Hrot-zareval na Melisu, „Vytiahni tú ruku z vrecka, lebo nás všetkých zabiješ!"

Melisa ho poslúchla.

„Ďakujem!" Mladý obor ich opäť obdaril mimoriadne zdvorilým úsmevom. Keby nevidela ten príšerný masaker, ktorý sa odohral ráno, scény chladnokrvného vraždenia a kanibalizmu, a zúrivý dav rútiaci sa ulicami citadely, Melisa by sotva dokázala uveriť, že muž, ktorý pred ňou sedí na vankúšoch, je Bobros Hrozný. Vyzeral tak prívetivo a úslužne.

„Vy sa neposadíte?" pýtal sa Bobros.

„Ale pravdaže!" Bafomet sa posadil na svoje zadné nohy, zatiaľ čo predné mal vystreté a zahľadel sa Bobrosovi do očí.

„Vidím, že mám v tomto dome sympatizanta!" zvolal Bobros.

Stojac veľmi vzpriamene, Melisa sa rozhorčene zamračila.

„Nehovorím to preto, že je zdvorilý. Ak je zdvorilý, je to len preto, že sa vás snaží chrániť, Melisa Múdra," usmieval sa ďalej Bobros. „Myslím tým, že všetci bafometi Východného Polostrova sú mojimi sympatizantmi. A ty to veľmi dobre vieš, však?" žmurkol na bafometa. „Keď to polia zabalia, rovnako skončia aj bafometi! Vieš, že som vaša posledná nádej."

Pralaya sa tváril nezúčastnene. „Prezradíte nám dôvod vašej návštevy, Bobros?" opýtal sa obra, sčasti aj preto, že sa obával, že Melisa vybuchne a tresne niečo hlúpe.

„Samozrejme. Prišiel som odovzdať odkaz pre Bextona. Viem, že vás dnes večer príde navštíviť. Bolo mi povedané, že ak ho vy dvaja nedokážete priviesť k rozumu, tak už nikto. Teraz, keď som vás stretol, už rozumiem prečo," povedal hlasom, ktorý znel dokonale úprimne. „Musím povedať, že závidím Bextonovi, že má takých nádherných a oddaných priateľov ako ste vy. A takých vnímavých!" dodal s nádychom irónie. Nemal žiaden problém zachytiť všetky bafometove triky, ktorými sa Pralaya snažil prečítať jeho myseľ.

„A váš odkaz, Bobros?" opýtal sa Pralaya, ktorého ani najmenej nevyviedlo z miery, že bol prichytený pri Hrot-špehovaní.

„Môj odkaz je jednoduchý. Vysvetlite Bextonovi, že proti nemu nič nemám. Zajtra ráno prevezmem kontrolu nad štátom. Ale vôbec to nemusí nabrať formu nechutného súboja - súboja, v ktorom, mimochodom, nemá najmenšiu šancu uspieť. Stojí za mnou celá gilda nefilimských nekromancerov. Nepotrvá to ani päť minút, kým ma prehlásia za víťaza. Potom už nebudem mať na výber a budem ho musieť zabiť.

Melisa horela hnevom, „Čo ste prišli ponúknuť?"

Bobros sa na ňu jemne pozrel, akoby jej chcel poďakovať zato, že ho oslovila. „Nech prejde ku mne! Dá sa to urobiť perfektne zákonným a dôstojným spôsobom: nech ma vyhlási za svojho nástupcu. Dnes v noci. A ja z neho urobím jedného zo svojich ministrov. Povedzte mu, že si veľmi cením jeho schopnosti politika. Je to predsa brilantný štátnik, či nie?"

Pralaya a Melisa zostali neoblomní.

„Vo veľkej vojne, ktorá vypukne, bude nevyhnutne," Bobros zdôraznil posledné slovo, „každý nefilimský muž drahocenný. Úprimne si myslím, že Bexton je príliš cenný, a že by bola škoda ho stratiť. Chcem, aby pracoval so mnou. To je môj odkaz."

„V prípade, že by bol Veliteľ Bexton ochotný komunikovať, bola by tu..." začal sa pýtať Pralaya.

„Nie!" Bobros prerušil Pralayove slová. „Žiadne vyjednávanie. Ak chce Bexton prijať moju ponuku, nech ma dnes v noci prehlási za nového Najvyššieho Veliteľa. Dávam mu čas do polnoci." A odmlčal sa, hľadiac na pohybujúce sa pole hviezd na strope.

„Určite túto správu Najvyššiemu Veliteľovi Bextonovi odovzdáme," povedal Pralaya po chvíli. „Ešte niečo?"

„Áno," Bobros uprel na bafometa svoj plamenný zrak, potom na Melisu. „Prosím, prestaňte sa na mňa pozerať ako na svojho nepriateľa. Ja nie som váš nepriateľ! Všetko, čo chcem, je zabezpečiť budúcnosť pre našich ľudí. Svet, v ktorom by semeno Strážcov prekvitalo. Nie chaos, v ktorom všetci prepadneme záhube a bafometi sa premenia na kozy. Ak chceme prežiť, musíme niečo podniknúť. Radikálnu akciu! A rýchlo! To je presne to, čo robím. Ak zostaneme nečinne sedieť, sme stratení. Po sto rokoch nezostane na tvári Zeme ani jedna komunita obrov. Múdri ľudia ako vy veľmi dobre vedia, že hovorím pravdu."

Bobros udržiaval s Melisou očný kontakt, dúfajúc, že zmäkne.

Zostala tvrdá ako kameň.

„Ďakujem, že ste ma vypočuli," povedal nakoniec a postavil sa. „Teraz, ak vám to neprekáža, už musím ísť. Nie, žeby mi nebola príjemná vaša spoločnosť, ale... Strážcovia čakajú!"

Odkráčal naspäť do vchodovej haly, Pralaya a Melisa išli za ním.

Pridŕžajúc sa zvyklosti, Bobros zdvorilo počkal, kým mu Melisa otvorí dvere. Potom jej a bafometovi daroval posledný úsmev a vyšiel von.

Trasúca sa Melisa ešte chvíľu zostala stáť vo dverách, neschopná reči ani pohybu. Potom tresla dverami, zrútila sa na dlážku, zobrala Pralayu do náručia a pevne ho držala. Vzlykajúc, nechala svoje slzy stekať do jeho snehobielej kožušiny.

„Melisa! Melisa!" zvolal bafomet. „Na niečo som prišiel! Keď som skúmal jeho energiu, objavil som niečo, čo môže všetko zmeniť!"

16.6 A čo keby obri kolonizovali Aegypton?

„Hádaj, kto stojí predo dvermi?" Pralaya napodobil hlas, ktorý použil predtým, keď oznamoval Bobrosovu návštevu.

„To nie je vtipné!" zakričala na neho Melisa a utekala do vchodovej haly.

„Nie je?" Bafomet sa lenivo usmial a rozmarne pretiahol svoje telo. Rýchlo si tu a tam pooblizoval svoju bielu kožušinu, aby vyzeral reprezentatívnejšie. Potom sa postavil na všetky štyri nohy a zaujal dôstojný, ceremoniálny postoj, zatiaľ čo preskúmaval priestor okolo domu. Všade boli vojaci Zelenej Gardy. Potom ako Bobros odišiel, Melisa okamžite volala Bextonovi a v priebehu niekoľkých minút prišli do domu Zelení strážcovia. Čoskoro ich nasledovala horda Správcov Polí. „Nestrácajte čas!" pokúšal sa im dohovoriť Pralaya. Veľmi dobre vedel, že Bobros je príliš inteligentný nato, aby za sebou zanechal špionážne zariadenie. Ale oni nepočúvali. Až potom, ako bolo každé jedno pole v dome preskúmané, muži usúdili, že miesto je bezpečné. Pripravené na Bextonovu návštevu.

Najvyšší Veliteľ Bexton čoskoro vkročil do obývačky, držiac Melisu za rameno. Jeho energia bola napätá, pôsobil unavene. Pralaya si hneď povšimol dve nové vrásky, ktoré pribudli na jeho vysokom čele. Ale to vôbec neubralo jeho skvelej charizmatickej aure, ktorá zhodnocovala jeho aristokratickú tvár.

„Tu je náš veľký bafomet!" zvolal Bexton.

Pralaya pokorne sklonil hlavu, „K vašim službám, Vaša Excelencia."

„Pralaya, som na teba veľmi hrdý. Za tvoje statočné správanie a vynikajúce služby, ktoré si poskytol, ti dám udeliť ružovú stužku," vyhlásil Bexton, na ktorého spôsob, akým bafomet zvládol situáciu, urobil nevýslovný dojem.

„Ružovú stužku!" povedal Pralaya sám pre seba a sklonil hlavu ešte o čosi nižšie. „Žiadne Strážcove hovno!" (tradičné nefilimské úslovie, ktoré odkazovalo na skutočnosť, že ohniví anjeli nikdy nechodili na záchod). A rozmýšľal, ako do pekla Strážcov si tú ružovú stužku pripne na svoju bielu kožušinu.

Melisa, ktorej žiarivé oči boli stále červené od sĺz, ktoré vyronila, pozvala Bextona, aby sa posadil na hromadu vankúšov pri bazéne. Ona sa posadila pred neho a zľahka sa dotkla jeho ruky. Nebolo jej do reči. Chcela len do seba vpíjať jeho prítomnosť.

Bexton sa zahľadel hlboko do jej očí, ale čiastočne si podržal svoju štátnickú pózu, ako to zvyčajne robieval, keď bol Pralaya v miestnosti.

„Naozaj ju miluje!" pomyslel si bafomet, ako pozoroval postupné mäknutie Bextonovej tváre. Zakaždým, keď najvyšší veliteľ strávil nejaký čas s Melisou, jeho srdce sa otvorilo. Rozžiaril sa. A Melisa skutočne zmúdrela - slovo bafometa! - nabrala hĺbku a jej blond energia dozrela ako pšeničné pole pod lúčmi slnka. „Aká škoda, že sa k sebe tak hodia!" Hrot-zamumlal si Pralaya sám pre seba.

„Nemám veľa času," povedal Bexton.

„Mal si nás nechať prísť k sebe!" Melisa jemne pohladila končeky jeho prstov.

„Ale mne to robí veľmi dobre, keď môžem odísť z paláca! A enkláva patriarchov je z mojej pracovne vo veži Akibela len päť minút cesty. Trvá mi kratšie prísť sem, ako prejsť z jedného konca pracovne na druhý! Rozmýšľam, ako sa sem tomu diablovi podarilo dostať. Čo myslíš, Pralaya?"

Na Melisine pozvanie k nim Pralaya pomaly docupital. „Skutočnosť, že päťdesiat patriarchov podporilo jeho výzvu, s tým môže mať niečo dočinenia," odpovedal a išiel sa posadiť po Melisinom boku, ako vždy, keď dávala prorocké čítania.

Bexton zamyslene prikývol, potom začal klásť Melise ďalšie otázky ohľadne Bobrosovej návštevy.

Keď Melisa skončila so svojim príbehom, Bexton sa uškrnul, „Ja, aby som abdikoval kvôli tomu pomätencovi? Nekromanceri gildy úplne potratili rozum. To je ten problém s touto bandou fanatikov, sú proste šialení. Úplne šialení. Nemáš ani potuchy, aké sú ich plány!" Bexton vzhliadol k stropu. „Chcú dobyť celé kráľovstvo. Rozprávaj mi o radikálnych riešeniach! Aby si zabezpečili kontrolu nad poľami, rozhodli sa zničiť každú jednu svätyňu v kráľovstve. Chcú 'nový rád Nefilim', v ktorom by na Zemi žili len obri. Inými slovami, nemajú v pláne nič menšie ako povraždenie celej mužskej ne-nefilimskej populácie, zatiaľ čo znásilnia každú jednu ženu, aby zaľudnili svoj nový svet. A veria, že toto je vôľa Strážcov! Dokonca veria, že ak uspejú, Strážcovia po druhýkrát zostúpia na Mount Hermon."

Melisa v hrôze pokrútila hlavou, „Naozaj chcú zmasakrovať všetko ne-nefilimské obyvateľstvo kráľovstva?"

„Absolútne! A hneď teraz! Ak by mal Bobros v súboji proti mne zvíťaziť, prvé armády obrov by citadelu opustili v priebehu niekoľkých týždňov. Musíme ich okamžite zastaviť, inak sa situácia môže úplne vymknúť spod kontroly. Ale našťastie pre nás - a pre zvyšok sveta - Bobros zajtra ráno nemá najmenšiu šancu."

Melisa mala obavy, „Bobros vyzeral, že si veľmi verí, keď tvrdil, že tvoji dvorní mágovia budú stáť za ním."

„V tom vreci nie je ani za mak pravdy! Úplný výmysel, ako sa ostatne zajtra ráno jasne ukáže, keď ho zanechám mŕtveho na pódiu," dodal s celou váhou svojej autority, aby ju uistil. „A čo je to za informáciu, ktorú získal Pralaya?"

„Počas 'návštevy', Pralaya použil svoje schopnosti, aby preskúmal Bobrosa," vysvetľovala Melisa. „Našiel niečo, čo pre teba môže byť veľmi cenné."

„Mm..." Napriek tomu, že mal o Pralayovi vysokú mienku, dokázal si len ťažko predstaviť, že by Bobros Hrozný nechal do seba nahliadnuť. Predsa ale počúval so záujmom.

Pralaya radšej nechal Melisu, aby opísala to, čo videl.

„Bobrosov starý otec - jeho meno bolo Bobros, pravdaže - žil v kraji Stredu Severu, v Eisraime. Objavil údolie, ktoré svojho času obýval a začaroval Harmag, syn Azazela. Odtiaľ Bobros pustošil kraj Eisraimu, až kým nebol vyzvaný rádom ne-nefilimských mníchov Hnedého Rúcha. Či veríš, alebo nie, Bobros to schytal. Napriek tomu, že mal za sebou všetky sily, ktoré Harmag zanechal v údolí, Hnedé Rúcha sa ho zbavili za menej ako jeden deň."

„Zabili ho?"

„Zabili. Ako sa dalo čakať, jeho syn (ktorý bol otcom 'nášho' Bobrosa), prisahal pomstu. Nikdy nemal príležitosť cestovať do Eisraimu, ale na svojej smrteľnej posteli prinútil svojho syna dať svoje nekromancerské slovo, že svätyňa Hnedých Rúch - svätyňa Eisraimu, ako sa nazýva - bude zničená. Odvtedy Bobros Hrozný spriada proti svätyni svoje plány. Má v úmysle ju osobne vyplieniť."

„A teda?" zdalo sa, že Bextona to zaujalo len mierne. Či sa Bobros nerozhodol vydrancovať všetky svätyne kráľovstva? Čo je na Eisraime také špeciálne?

„Je tu príbeh osobnej nenávisti medzi Bobrosom Hrozným a mníchmi Hnedého Rúcha," pokračovala Melisa. „Potom Pralaya narazil na ďalšiu dôležitú informáciu, a tu sa stáva náš príbeh oveľa zaujímavejším: zdá sa, že Hnedé Rúcha sú v skutočnosti Majstri Hromu. To by vysvetľovalo, prečo sa Bobrosovho starého otca dokázali tak ľahko zbaviť."

„Majstri Hromu?" Najvyššiemu Veliteľovi Bextonovi sa zdal príbeh dosť prehnaný. „Myslel som si, že sú len legendou."

„Ó, nie," odvetil Pralaya tichým hlasom. „Hovorím, že nie sú len legendou!"

„Sleduj toto! Nazývalo sa to očistou Erriby. Odohrala sa pred tridsiatimiôsmimi rokmi." V priestore miestnosti Melisa vytvorila obraz zhromaždenia kňazov Hnedého Rúcha. Formovali dva dlhé rady, ktoré stáli oproti sebe a vyznačovali koridor mimoriadne mocných energií. Na jednom konci koridoru bol zapálený oheň a z neho tryskal obrovský obelisk svetla.

„Pôsobivé," poznamenal Bexton, keď uvidel tú masívnu očistu. „A čo to má všetko spoločné s nami?"

„To je jednoduché!" Melisa prerušila víziu. „Pralaya a ja veríme, že by sme s Majstrami Hromu mohli vytvoriť alianciu, aby sme sa tak zbavili Bobrosa a jeho gildy."

„Alianciu s ne-nefilimským rádom proti ľuďom našej vlastnej citadely?" Bextonovi sa ten nápad hneď znepáčil.

„Tieto Hnedé Rúcha sú veľmi múdri ľudia," vložil sa do toho Pralaya. „V posledných hodinách som pozorne prezeral množstvo záznamov, ktoré sa týkali ich a ich aktivít vo svätyniach Eisraimu a Lazéry. V týchto ťažkých časoch by mohli byť pre nás nesmierne cenní."

„Už si ich kontaktoval?" spýtal sa Bexton podozrievavo.

„Nie," zaklamal Pralaya, keďže sa on a Majster Džervin dohodli, že zachovajú predbežné Hrot-rokovania v úplnej tajnosti. Bola to veľmi srdečná a informatívna výmena, na konci ktorej dokonca Džervin pozval Pralayu, aby ho prišiel do Eisraimu navštíviť.

„Mm... Aby som vám povedal pravdu," Bexton sa zahľadel na strop, „nevidím dôvod, prečo by sme mali hľadať pomoc u ne-nefilimských ľudí vo vzdialených krajoch, keď naša vlastná citadela prekypuje mágmi, Správcami Polí a nekromancermi. A kto vlastne hovorí, že potrebujeme pomoc? Tento Bobros je podvodník."

Melisa nenaliehala. Pohliadla nahor na hviezdnaté pole a uvažovala, kam ďalej zaviesť konverzáciu.

Pralaya sa pozeral do zeme. „Nechápu," povzdychol si sám pre seba. „Jednoducho nechápu, čo sa chystá dopadnúť na ich hlavy. A nanešťastie aj na moju."

„Dáš mi jedno svoje prorocké čítanie, Melisa?" požiadal Bexton.

„S radosťou." Stále ho držiac za ruku, Melisa zatvorila oči. Použijúc špeciálne polia, ktoré boli votkané do jej domu, projektovala svoje vedomie vysoko nad svoju hlavu a vytvorila spojenie s nebesami Strážcov.

Atmosféra v miestnosti sa náhle zmenila. Všetko sa rozvibrovalo, stalo sa zvláštne akoby nie sebou, ale predsa, nekonečne rýchlejším a s podivnou pointou, ktorá vo svojej všadeprítomnosti - ale kde to vlastne sme? - kládla celú galaxiu axiomaticky nezodpovedateľných otázok. V krátkosti, vo vzduchu viselo Strážcovstvo.

„Napojená!" zašepkala Melisa a opäť otvorila oči.

„Krásne žiarivé oči, čo vidíte?" opýtal sa najvyšší veliteľ malým hlasom. Melisine prorocké oči ho vždy hlboko dojali.

Melisa zaváhala. „Mraky. Temné mraky," povedala nakoniec.

„Na mne alebo na kráľovstve?"

„Všade, Bexton. Tvoji dvorní mágovia..."

Bexton sa zamračil, „Čo je s mojimi dvornými mágmi?"

„Bojím sa, že Bobros mal pravdu. Budú podporovať jeho, nie teba."

„Nie, to je nemožné!" Bexton bol neoblomný. „Práve som s nimi strávili celé popoludnie nácvikom na zajtrajšie ráno. A s každým z nich som osobne hovoril. Všetci ma uistili o svojej plnej podpore. Zo správ svojej tajnej polície tiež viem, že s gildou nefilimských nekromancerov neviedli žiadne jednania."

„Si si istý? Je tu veľa..."

„Absolútne istý!" prerušil ju Bexton. Aj keď sa nepovažoval za žiadneho veľkého magického experta, Bexton mal dostatok okultných síl nato, aby dokázal posúdiť, kedy niekto klame. Za tridsať rokov jeho politického života ho jeho intuícia nikdy nezradila.

Mysľou mu prebehol čudný pocit. Čo sa to deje s Melisou? Od začiatku ich konverzácie mal dojem, že vybočuje z reality.

„Tvoja tajná polícia už nemusí byť spoľahlivá, Bexton," podotkla Melisa. „Medzi Apralim a Bobrosom vidím uzavretú dohodu."

To bolo ešte nemožnejšie. Aprali, šéf jeho tajných služieb, bol od detstva Bextonovým priateľom.

Bextona pojalo podozrenie. Nemohol Bobros zatemniť jasnosť Melisinej mysle? Mizerný nekromancer bol celkom iste schopný začarovať ju, aj jej bafometa, aby tak vyvolal zmätok.

Čo sa vlastne stalo počas Bobrosovej návštevy? Bol azda tam dôvod, prečo Melisa navrhla spojenectvo s ne-nefilimskými ľuďmi - čo bol istý spôsob, ako na Bextona pritiahnuť nenávisť jeho ľudí?

Keďže bez najmenšieho tieňa pochybností vedel, že tretí batalión mu zostane lojálny, Bexton sa rozhodol otestovať Melisu. „A čo Zelená Garda? Aj oni uzavreli s Bobrosom dohodu?"

„Zatiaľ nie. Ale sú vo veľkom pokušení to urobiť," odpovedala Melisa prorockým hlasom.

„Melisa, Melisa..." hlboko rozrušený, Bexton zatvoril oči. „Melisa, ak sa všetky tieto veci naozaj diali, ako to, že ste ich ty, ani nikto z mojich poradcov predtým nespomenuli?"

„Všetko to prebehlo v posledných dňoch. V posledných hodinách," Pralaya odpovedal za Melisu.

Bexton tomu len ťažko dokázal uveriť. „Takže, aká je tvoja rada?"

Melisa zostala ticho skoro dve minúty, počas ktorých nádherne čudné vibrácie Strážcovstva v úplnom tichu otriasali miestnosťou. Potom múdra žena prehovorila z takej výšky, že jej hlas bol sotva počuteľný. „Uteč, Bexton! Vezmi so sebou päťtisíc svojich najlepších mužov, ich manželky, a utečte z kráľovstva. Postavte flotilu a choďte na východ. Prekročte veľký oceán. Daruj našej rase budúcnosť. Založ v krajine Aegypton nové mesto a tam tvoje potomstvo prežije potopu."

Ísť do exilu do krajiny primitívnych divochov? Zvrátené! Na Východnom Polostrove, rovnako ako vo všetkých krajoch kráľovstva, bol exil považovaný za najvyšší trest - horší ako smrť.

Tieto nezmysly určite pochádzajú od Bobrosa!

„Ak toto nekromancerské batoľa verí, že spadnem do jeho pasce," povedal si Bexton sám pre seba, „potom je naozaj ešte hlúpejší ako som si myslel!"

Cítil hnev a zároveň bol hlboko rozrušený.

Čo ak už nikdy nebude môcť Melise dôverovať? To by bol ten najzákernejší úder, aký by mu Bobros Hrozný mohol uštedriť.

„Myslíš si, že som mimo?" Melisa sa nečakane vrátila naspäť do svojho normálneho vedomia.

„Toto všetko..." Bexton zaváhal, „toto všetko je také odlišné od vízií, ktoré zvyčajne dostávaš pri svojich čítaniach. Nemohlo sa stať, že ťa emotívnosť dňa vyčerpala?"

Tie slová ju zasiahli ako dýka do hrude. Zadržiavala dych a slzy.

„Melisa!" Keď pocítil jej bolesť, Bexton ju chytil za ruku a pevne ju držal. Jemne sa dotkol jej tváre, „Krásna Melisa!"

„Prosím ospravedlňte ma, Vaša Excelencia," zašepkal bafomet, keďže múdro usúdil, že jeho prítomnosť už nie je potrebná.

Po Bextonovom rýchlom prikývnutí vycupital z miestnosti.

A začal rozmýšľať o dlhom Hrot-rozhovore, ktorí mali s Bobrosom po jeho návšteve - Melisa o tom samozrejme nič netušila.

16.7 Radikálne riešenie

„Som obor s víziou! Som obor s plánom!" povedal Bobros Fornanovi a Bazalingerovi na začiatku ich tajného stretnutia. A čím dlhšie ho dvaja generáli Zelenej Gardy počúvali, tým viac boli presvedčení, že je to pravda.

Pre krokodíla Fornana to prišlo ako úplné prekvapenie. Starý generál išiel na stretnutie s nechuťou, a aj to len preto, že na neho tlačili štyria patriarchovia citadely, priatelia jeho syna. Naozaj očakával, že Bobros je krvilačný fanatik, mladý a arogantný; a jeho ambície nepoznajú hraníc - vyšinutá myseľ, uvarená prehnanými nekromancerskými rituálmi. Presne to robí s ľuďmi nadmerná dávka jedu Strážcov, ako sa všetci obri svorne zhodli. Ale Fornan si rýchlo uvedomil, že nový vodca gildy nekromancerov je výnimočne inteligentný muž, ktorý si starostlivo naplánoval každý jeden ťah, a ktorý má prekvapujúco jasne zmapovanú zložitú situáciu kráľovstva.

Sprvu to Fornana, jemne povedané, dosť vydesilo. Keby bol Bobros len charizmatický surovec, bolo by možné ovládať ho, tak alebo onak. Ale ak je navyše aj inteligentný, potom je naozaj nebezpečný - vážna hrozba pre citadelu a pre kráľovstvo ako také!

Ale čím dlhšie generál Bobrosa počúval, tým ho vizionárske vyhlásenia tohto muža viac oslovovali - hlavne preto, že boli podporené solídnym sedliackym rozumom a faktom, že jeho plány počítali aj s tými najmenšími detailami. Počas celého svojho života sa Generál Fornan sťažoval, že jeho dôstojníci nevenovali detailom dostatočnú pozornosť. Okrem toho bolo na Bobrosovi niečo výnimočné: prinášal nádej riešenia blížiacej sa katastrofy tam, kde sa každý iný vodca radšej tváril, že sa nič nedeje. Napriek všetkej láske a úcte, ktorú Fornan cítil k Najvyššiemu Veliteľovi Bextonovi (ktorého považoval takmer za syna), bol hlboko znepokojený skutočnosťou, že za posledných pätnásť rokov sa neurobilo nič, čo by bolo zamerané na riešenie stále sa zhoršujúceho stavu polí. Kedykoľvek Fornan spomenul túto tému, Bexton zvyčajne povedal niečo na spôsob, „Robia na tom naši najlepší experti," alebo „Na riešení tejto situácie všetci tvrdo pracujeme." A pred dvoma mesiacmi, keď sa starý generál rozhodol jasne vyjadriť svoje obavy, pričom tresol päsťou po stole najvyššieho veliteľa a zareval, „Pre peklo Strážcov, Bexton, nevidíš, že pád polí nás všetkých zabije?" Bexton len pokrčil plecami a odvetil, „Čo chceš, aby sme s tým urobili? Aj keby si dokázal presvedčiť každého jedného nekromancera Východného Polostrova, aby prestali so svojimi rituálmi a zmenili spôsob, akým čerpajú energiu z polí, nestačilo by to. Od čias Strážcov, každá generácia pridala do siete tisíce a tisíce polí. Všetky tieto polia sú navzájom poprepájané - nielen tie naše, ale aj polia trpaslíkov. Zakaždým, keď jedno opravíme, desať iných sa zrúti. Sieť sa stala úplne neovládateľnou! Nikto - nikto v celom kráľovstve! - nemá potuchy, čo by sa s tým dalo urobiť."

Teraz prvýkrát sedel Fornan pred mužom, ktorý tvrdil, že má na problém skutočnú odpoveď, a ktorý svoje slová podoprel presnými analýzami a vierohodným úsudkom. Nečudo, že jeho stúpenci k nemu vzhliadali ako k mesiášovi, a verili v jeho 'radikálne riešenie'.

Ale aké radikálne riešenie! To, čo Bobros navrhoval, nebolo nič menšie ako dobytie celého kráľovstva, zvrhnutie Kráľa, prevzatie kontroly nad všetkými svätyňami a masakrovanie nevídaného rozsahu.

„Problém je globálny. Preto vyžaduje globálne riešenie," povedal Bobros generálom. „Kedy sa sieť polí pohla nesprávnym smerom? Pozrime sa pravde do očí, začalo to zostúpením Strážcov!"

Fornan a Bazalinger sa pochechtávali na takom osvietenom realizme. Boli to presne tie isté slová, aké používali všetci anti-nefilimskí propagandisti v kráľovstve.

„Ale musíme sa pozrieť pravde do očí!" zopakoval Bobros, ktorý z omráčeného výrazu v očiach generálov vôbec nebol nešťastný. „Zjavenie Strážcov bolo začiatkom nezákonne mnohých problémov v kráľovstve. A dôvod je jednoduchý: fenomenálne to urýchlilo vývoj ľudských bytostí. Keby nebolo Strážcov, trpaslíci by doteraz boli blob-ľuďmi, ktorí si hovejú na svojom vidieku a nerobia nič, len od rána do večera chvália Pána Melchisedeka. Nikdy by neupravili žiadne z polí, ktoré im darovali bohovia a všetko by pre nich zostalo zákonne blažené!"

Len málo nefilimských obrov sa vôbec odvážilo prezentovať fakty takýmto spôsobom. Fornan bol Bobrosovou priamosťou práve tak zaskočený, ako na neho urobila dojem.

„Takže čo teraz urobíme?" pokračoval Bobros. „Samotní trpaslíci sú ochotní pripustiť, že by len veľmi neradi žili vo svete bez mäkkých kameňov a všetkých tých dobrých vecí, ktoré v kráľovstve pristáli ako následok zjavenia Strážcov. Vedia, že bez impulzu Strážcov by boli stále rovnakými idiotmi, akými boli za raných dní kráľovstva. Sú v pasci! Neexistuje pre nich žiadne riešenie! Nechcú sa vrátiť do napoly zvieracej nevedomosti. Ale nie sú ani schopní postúpiť dopredu a dokončiť to, čo Strážcovia začali. K pokroku im chýba vôľa a inteligencia. Myšlienka, že by mali vo svojom svete čokoľvek zmeniť, ich desí. Jednoducho na to nemajú patričný rozmer. Vpravde, sú vymierajúcou rasou."

„Prečo ich teda nenecháme vymrieť samých?" opýtal sa Fornan. „Nebolo by s tým oveľa menej problémov, ako chcieť ich všetkých zabiť? V kráľovstve ich je sakra veľa. Najmenej osem ľudí z desiatich nemá vo svojej krvi ani štipku nefilimského korenia."

„Problém je, že si musíme švihnúť. Pokiaľ sa okamžite nezmocníme siete polí, celá sa zrúti. A naše spojenie so Strážcami bude nenávratne stratené. Musíme sa naučiť čeliť tomuto faktu! Ak chceme prežiť, nemáme inú možnosť, ako donútiť všetky svätyne kráľovstva prerušiť všetky ich rituály, aby sme tak vyčistili sieť polí od každého ne-nefilimského vplyvu. A potom sieť odznova zrekonštruujeme masívnou injekciou sily od Strážcov. Ako až príliš dobre viete, hlavným problémom siete polí je to, že sa stala takou zložitou, že ju už nikto nedokáže ovládať. V súčasnosti sú cez polia každý deň invokované tisícky rôznych bohov. Všetko toto musíme vyčistiť! Keď sa použije moje riešenie, sieť polí sa stane sieťou Strážcov-stva! Každá jedna kaplnka v kráľovstve bude naplnená prítomnosťou Strážcov. (To je, mimochodom, to, čo som myslel tým druhým zostúpením Strážcov.) A toto globálne zjednodušenie bude začiatkom našej spásy.

Ale ako iste chápete, trpaslíci sa svojich malých bohov nebudú chcieť vzdať, budú sa ich držať až do poslednej chvíle. Budú sa brániť a bojovať za svoj Zákon! Iba mocná armáda ich bude schopná skrotiť. Teraz trochu sedliackeho rozumu: ak sa máme obťažovať s porážaním ich armád, dobývaním ich provincií, rozpúšťaním ich vlád a ničením ich svätýň, prečo radšej neurobiť celú prácu naraz? Pre Námah! Keby Nefilim vyhubili trpaslíkov hneď na začiatku, zo siete by sa nikdy nestal taký hrozný chaos, a teraz by sme neboli na pokraji katastrofy. Načo riskovať vytváranie ďalších dlhodobých katastrof spôsobených pokračujúcim napätím medzi Nefilim a trpaslíkmi? Skoncujme s nimi všetkými a začnime odznova."

„Tak prečo zabíjať iba mužov a ženy nie?" spýtal sa Bazalinger.

„Masové znásilňovanie lepšie poslúži našim záujmom," odpovedal Bobros chladným hlasom. „Naše semeno je silné. Deti, ktoré budú naši obri mať s dcérami trpaslíkov, budú niesť znaky nefilimských obrov. Budú uctievať Strážcov a vykonávať úlohy potrebné pre dobré fungovanie kráľovstva."

„Myslel si aj nato, že zničiť niektoré armády môže byť omnoho náročnejšie?" pýtal sa Fornan. „Najmä v južných krajoch. Čo s Veľkými Bojovníkmi?"

„Môj plán je vyhladovať ich," odpovedal Bobros. „Za súčasného stavu energetického chaosu, my, nekromanceri gildy dokážeme za pomoci určitých zásahov do siete polí ľahko vyvolať obdobie sucha. Naša technika funguje zázračne. Už sme ju veľmi úspešne otestovali na kraji Západných Planín, kde za posledné tri roky nespadla ani jediná dažďová kvapka. A ani jeden z tých imbecilných trpaslíkov nedokázal zistiť, odkiaľ tá pohroma prichádza! Akonáhle budú dobyté kraje Stredu, rovnakou metódou vysuším rieku Jeremíciu a zbedačím tak južné kraje. Výsledkom budú občianske nepokoje a chaos, ktorý bude ešte ďalej zhoršovaný nechutnými chorobami a epidémiami - ďalšia naša technika, ktorá vynikajúco fungovala v krajoch Západných Pobreží. Veľkí Bojovníci budú takí zamestnaní nastoľovaním poriadku v Červenej Zemi a susedných krajoch, že pre nás nebudú žiadnou skutočnou hrozbou."

Mount Lorzen neutralizovaný! Ušiam generálov Zelenej Gardy to znelo ako hudba Strážcov.

„A čo keby to naozaj bolo možné?" začal Fornan sám pre seba rozmýšľať. Čo keby naozaj existovala šanca vyhnúť sa katastrofe a koncu nefilimskej kultúry?

Čo keby sa potope dalo zabrániť?

Starý generál dopil svoju šálku nádherného úsvitu a pozrel sa Bobrosovi priamo do očí, „Kým ma presvedčíš, mladý muž, budeš mi musieť povedať, ako sa chceš vysporiadať s Lovcami Džex Belaranu."

„Mám plán. Majstrovský plán," Bobros odpovedal jedným zo svojich najhrozivejších úsmevov.

To bolo málo, aby to uspokojilo krokodíla Fornana, ktorého spýtavý pohľad bol stále zabodnutý do Bobrosa.

„Tajný plán," Bobros držal generálov pohľad.

Fornan použil Hlas a prisahal, „Dávam Ti svoje slovo, Bobros. Nič z toho, čo sa povie na tomto stretnutí, nebude zopakované."

„Slovo dôstojníka!" Hlas-projektoval za ním Bazalinger.

Tuho premýšľajúc, Bobros na nich niekoľko sekúnd hľadel.

Fornan stál veľmi vzpriamene a dával jasne najavo, že to nemieni nechať tak. Atmosféra v miestnosti zhustla. Bazalinger premýšľal, či sa jeho otec nedopúšťa vážnej chyby.

Ale aby Bobros získal Fornanovu podporu, potreboval na neho urobiť dojem. Rozhodol sa teda odhaliť niečo zo svojich tajných plánov, „V poriadku, dôstojníci, budem veriť vášmu slovu!" uvoľnene sa uškrnul a dal si dúšok nádherného úsvitu. „Bude sa vám to páčiť," povedal im. „Perseps, ktorý nahradil Džorandžerana ako hlavu Lovcov, uzavrel spojenectvo s Hnedým Rúchom, rádom mníchov svätyne Eisraimu, v kraji rovnakého mena. Ale pri tejto aliancii sa dopustil osudnej chyby. Dal jednému z Hnedých Rúch kameň, ktorý obsahuje kľúč k ochrannému štítu Džex Belaranu. A..." Bobros si opäť odchlipol z vynikajúceho nápoja, ktorý sám pripravil, podľa špeciálneho rodinného receptu, ktorý sa predával z Bobrosa na Bobrosa takmer od nepamäti, „a teraz je tento krásny malý kamienok vo vrecku Zara Hnedého Rúcha, veľmi užitočného trpaslíka, ktorý má v mojich plánoch pre tú časť sveta zohrať kľúčovú úlohu."

„Tvoj tajný agent?" opýtal sa Bazalinger.

„Dalo by sa to tak povedať. Ale kto je v skutočnosti najlepším tajným agentom? Ten, kto o tom ani len netuší! A predsa nám tento trpaslík už teraz preukázal nesmierne cenné služby. Vyhladil Červených Odpadlíkov, Líšky a Čiernych Lovcov, takmer celkom sám."

„Takže za tým všetkým si bol ty?" Bazalinger bol vo vytržení. „Vedeli sme, že Odpadlíci boli eliminovaní, ale netušili sme, ako k tomu došlo."

„Dokážeš si predstaviť, akí sme boli nadšení, keď sme sa to dozvedeli," dodal Fornan. Znamenalo to, že cesta do Perentije a Severných Jazier bola teraz voľná. „Môžeme zabrať Prašnamegan, Tomoristan a Laminindru bez toho, aby sme narazili na vážny odpor!"

„A Barnagiran a Ofermak!" usmial sa Bobros ešte hrozivejšie.

„Ako do pekla Strážcov sa ti to podarilo? Lovci Džex Belaranu sa Odpadlíkov pokúšali zbaviť celé roky!"

Bobros videl, že jeho stratégia funguje, tak sa rozhodol povedať viac. „Teraz, keď to už celé skončilo, vám môžem povedať, ako sme to urobili. Uniesli sme dvoch Lovcov Džex Belaranu, zabili sme ich a ponechali si ich astrálne telá. Potom moji nekromanceri zobrali jedného Nefilim - nie obra - a použili astrálne telá Lovcov, aby vyzeral a rozprával, akoby bolo vytrénovaný v Džex Belarane, pričom vymazali všetky jeho predošlé spomienky. To z neho urobilo dokonalého špióna. Nanominovali sme ho do svätyne Lazéry, kde potom pracoval s Hnedými Rúchami. Nemusím ani spomínať, že sme sa cez jeho oči veľa dozvedeli." Bobros sa odmlčal, uvažujúc, či by mal Fornanovi povedať o fantastických hermafrodických kameňoch, ktoré Hnedé Rúcha vyrábajú - kamene, ktoré chcel získať za každú cenu, pretože by ich dokázali použiť ako ničivé ďalekonosné zbrane. Ale rozhodol sa, že pre túto chvíľu si túto informáciu ponechá pre seba. „Nakoniec sa nášmu mužovi podarilo naučiť Zara Hnedého Rúcha niektoré z tajomstiev Lovcov. Potom sme zohrali špinavú trojitú hru medzi Hnedými Rúchami, Lovcami a ostatnými frakciami Odpadlíkov, ktorí sa nakoniec medzi sebou vyzabíjali bez toho, že by sme my museli čo len pohnúť prstom."

„Veľmi múdre!" Fornan to neskrýval - toto na neho urobilo dojem.

„A to ešte nie je všetko! Keď náš falošný Lovec učil Zara kuren-džaya triky, vložil do neho skryté podmienené správanie. Teraz môžeme Zara použiť, aby sme sa dostali k Persepsovmu kameňu a zároveň sa zbavíme Hnedých Rúch a ich svätyne."

Fornana Hnedé Rúcha vôbec nezaujímali, ale možnosť zničenia Džex Belaranu spôsobila, že ním prebehla vlna vzrušenia. Už po stáročia to bolo snom každého generála Zelenej Gardy. Nenávisť medzi obrami a Lovcami bola hlboká a prastará. Koniec koncov, či nebol rád Lovcov vytvorený primárne za účelom likvidácie nefilimských obrov, ktorí sa odtrhli z reťaze?

„Myslím, že prvý z Lovcov, volal sa Lubu, zabil jedného z tvojich predkov, Bobros." Fornan rozmýšľal, či toto motivovalo nekromancera.

„Tak hovorí legenda!" Bobros okamžite pochopil, že je testovaný. „Ale nedovoľme legende, aby zatemnila jasnosť nášho úsudku. Na pomstu budeme myslieť, keď dosiahneme úplné víťazstvo."

„Múdro, múdro!" pomyslel si Fornan, keď si vypočul Bobrosovu pokojnú odpoveď. „Čo keby si nám ešte nalial z tohto vynikajúceho nádherného úsvitu?" povedal, čím naznačil, že sa mu páči to, čo počuje.

Bobros naplnil šálky generálov svojim jasnooranžovým nápojom.

„Kedy očakávaš, že sa ti Persepsov kameň dostane do rúk?" spýtal sa Fornan.

„V najbližších týždňoch. Alebo možno mesiacoch. Hnedé Rúcha sú mocné, nesmieme ich podceniť." Pravda, Bobros mal v pláne počkať na dokonalý moment, kedy by sa súčasne mohol zmocniť aj Maryaniných hermafrodických kameňov. „Ako iste rozumiete, podobné takéto plány mám aj pre ostatné kraje."

Fornan na jeden dúšok vyprázdnil svoju šálku. Pohliadnuc Bobrosovi priamo očí, opýtal sa, „Naozaj veríš, že zajtra v súboji zvíťazíš?"

Bobros mlčky prikývol a jeho tvár sa rozsvietila úsmevom, majstrovským kúskom nekromancerského umenia.

„A prečo si chcel, aby sme dnes večer za tebou prišli?" Fornan konečne predniesol pálivú otázku.

„Dve veci," odvetil Bobros bez zaváhania.

„Prvá..." Fornan zovrel päsť so zdvihnutým palcom, čakajúc na Bobrosovu odpoveď.

„Po prvé, chcem, aby bol zajtrajší súboj férový. Chcem záruku, že Zelená Garda sa bude pridržiavať Zákona Nefilim a striktne sa zdrží zasahovania do súboja - aj keby Bexton v poslednej chvíli, keď už bude zúfalý, potreboval vašu pomoc."

„Dohodnuté!" odpovedal Fornan okamžite, k úplnému ohromeniu svojho syna. Potom vystrel ukazovák, počítajúc tak do dvoch.

„Druhá vec," pokračoval Bobros, „chcem, aby ste využili svoj vplyv na Bextona a pokúsili sa ho presvedčiť, aby sa vyhol súboju tým, že ma dnes v noci vyhlási za svojho nástupcu. Oveľa radšej by som s Bextonom pracoval, ako ho musel zabiť."

„Auč!" Fornan sa zamračil, takže jeho prehnane zvráskavená tvár vyzerala byť ešte viac zbrázdená. „Toto je oveľa, oveľa ťažšie!"

„Verím, že to urobíte pre našu rasu, ktorá sa momentálne nachádza vo veľkom nebezpečenstve. A tiež pre Bextona, aby ste ho ušetrili od hlúpej smrti."

Fornan hlučne vydýchol a zahľadel sa dole a doprava, hlboko premýšľajúc. „Keby si v súboji zvíťazil, máš v úmysle vymeniť veliacich dôstojníkov Zelenej Gardy?"

„Ani jedného!" Bobros pozdvihol svoju pravú ruku, čím naznačoval, že dáva svoje nekromancerské slovo. „Iba ak by ste mi to poradili, pravdaže. Čo sa týka môjho názoru, Zelenej Garde velia tí najlepší generáli v kráľovstve. Prečo by som ich mal vymieňať?"

„Dobre!" Fornan zamyslene prikývol. „Teraz, Bobros, ak sa zmocníš toho prekliateho kameňa, chcem veliť výprave, ktorá vyčistí Džex Belaran."

„Ale pravdaže! Kto iný by sa na to lepšie hodil, Generál?" Bobros opäť zdvihol pravú ruku.

„Máš svoju dohodu, Bobros!"

16.8 Bratstvo bafometov na Bobrosovej strane

Bolo neskoro v noci, keď Pralaya vošiel do Melisinej spálne. „Môžem s tebou minútku hovoriť?" opýtal sa.

„Iste!" Melisa bola v posteli. Posadila sa a vytrhla sa z myšlienok.

Pralaya vyskočil na posteľ a posadil sa pred ňu. „Práve som dostal správu od bratstva bafometov. Chystajú sa urobiť verejné vyhlásenie, že sa pridávajú na Bobrosovu stranu. Dávajú mu svoju plnú podporu a všetkým múdrym ľuďom citadely radia urobiť rovnako."

„Čože?" Melisa vôbec neskrývala svoje zhnusenie. „Ako sa opovažujú! Ako sa môžu pridať na stranu toho surovca? Nemajú byť bafometi náhodou múdri?"

„Melisa, Melisa... uvedomuješ si, čo sa stane, keď sa polia zrútia?"

Melisa zamyslene hladkala bafometovu kožušinu. „Naozaj si myslia, že sa to stane?"

„Hovorím ti, je úplne isté, že sa to stane! Bratstvo zistilo, že situácia je dokonca ešte horšia, ako sme si mysleli. Bexton nehovoril ľuďom citadely celú pravdu."

„A aká je podľa nich celá pravda?"

„Pravda je, že ktorýkoľvek deň môže nastať úplný pád siete polí. Uvedomuješ si to, Melisa? Ktorýkoľvek deň! Bafometi začínajú byť zúfalí."

„A preto sú pripravení urobiť čokoľvek, dokonca aj súhlasiť s Bobrosovým radikálnym riešením?"

„Bobros s nimi uzavrel dohodu. Povedal, že v týchto ťažkých časoch musíme všetci držať spolu, a uistil ich o jeho podpore. Povedal, že si nesmierne váži inteligenciu bafometov a hneď, ako sa súboj skončí, chce od nich, aby pre neho vytvorili poradnú skupinu, ktorá bude hľadať všetky možné riešenia, ktoré zaistia prežitie nefilimskej rasy a bafometov. Dokonca povedal, že chce, aby jeden z nás sedel vo Vojnovej Rade, ktorá má nahradiť súčasnú vládu."

„Je múdry, čo? Elegantný spôsob, ktorým vás presvedčí, že jedinou možnosťou je zvoliť ho za vodcu a vyhubiť trpaslíkov."

„A teda, čo si myslíš ty, že by sme mali robiť?" Pralaya zabodol svoj zvláštne žiarivý pohľad do Melisiných očí.

„Neviem!" povzdychla si obryňa Melisa a zúfalo rozhodila rukami.

„Hovorím ti, že to je ten problém, Melisa. Celé roky sme všetci hovorili to isté 'nevieme!' Ale kým sme spali, čas plynul. A teraz ideme všetci umrieť! Pomyslela si na to, čo sa stane s omladzujúcim poľom tvojho bazéna, keď to polia zabalia?"

Obrátila sa k zrkadlu a dotkla sa mäkkej pokožky svojej tváre. „Asi to nebude pekný pohľad! Pre začiatok, budem vyzerať o desať rokov staršia," cynicky sa na seba usmiala. „A moje vlasy sa zrejme zmenia na sivé. Možno dokonca prídem o zuby!"

„Nedesí ťa to?"

„Nie je veľa, čo by som s tým mohla urobiť!" pokrčila plecami.

„Ale nemôžeme predsa stále dookola opakovať tie isté slová a nič nerobiť!" vtĺkal do nej jemne Pralaya. „Nie je v tom žiadna múdrosť."

„Och nie, nezapredám sa radikálnemu riešeniu toho netvora!" prešla do obrany. „Vyslalo ťa bratstvo bafometov, aby si sa so mnou porozprával?"

V skutočnosti to bolo ešte horšie. Pralaya práve absolvoval ďalší dlhý Hrot-rozhovor s Bobrosom. Medzi iným mu Bobros ponúkol, aby sa stal hlavou bafometskej úderky. A Pralaya jeho ponuku prijal! Tiež prisľúbil, že využije celý svoj vplyv na Melisu, aby ju presvedčil ešte raz sa porozprávať s Bextonom.

„Och, Strážcovia!" vykríkla Melisa zdesene, keď Pralaya zostal ticho. „Nechceš mi povedať, že si sa pridal k nim, však nie?"

„Ale, pravdaže nie. To by som ti nemohol urobiť, Melisa!" klamal Pralaya. „Zostanem pri tebe do poslednej chvíle." Čo v bafometovej mysli znamenalo do chvíle, kedy Bobros zvíťazí v súboji. „Ale aj tak, môžem ti povedať, že si myslím, že by bolo v Bextonovom najlepšom záujme, keby pristúpil na dohodu s Bobrosom."

„V žiadnom prípade, bafomet!" zarevala na neho. Chytila sa rukami za hlavu a zatvorila oči. „Nechcem už o tom počuť! Choď preč!"

„Melisa, milujem ťa!" zašepkal svojim najsladším hlasom a tentokrát skutočne myslel to, čo hovoril.

„Nenávidím ťa!" zarevala na neho a rozplakala sa. „Choď preč!"

„Melisa, ešte stále môžeš Bextonovi zachrániť život. Ak mu hneď teraz zavoláš, možno ťa bude počúvať."

Toto bola Bobrosova rada, ktorý veľmi dobre vedel, že Bexton bude po tom, ako sa rozprával s Fornanom, hlboko rozrušený.

„Znenávidel by ma, keby som mu s týmto zavolala!" vzlykala.

„Nie nevyhnutne. Skús to! On ťa naozaj miluje. Ty a on by ste niekde inde mohli začať nový život."

„Zatiaľ čo ty zostaneš v citadele, je tak?" stvrdla Melisa.

„Melisa, vieš predsa, že bafometi môžu žiť len na Východnom Polostrove. Čo by z nás bez nefilimských polí zostalo?"

„Samozrejme okrem prípadu, ak by sa uplatnilo Bobrosove radikálne riešenie. Vtedy by sa už po celom kráľovstve začali vyskytovať tie správne polia. Toto ti sľúbil, však?"

„Melisa..."

„Choď preč, zviera!" hodila do neho vankúš. „Myslím to vážne! Choď preč!"

Nazvať bafometa zvieraťom bolo najhoršou zo všetkých urážok. Pralaya nereagoval. Zostal stáť tam, kde bol a otvoril sa pre svoju priateľku.

„Nie!" kričala s absolútnym odhodlaním. „Nezmäknem!" hľadela na neho vzdorovito.

„V poriadku!" rezignoval po chvíli a odvrátil sa.

Ako cupkal preč, spomenul si na staré úslovie Zákona,

„Tým, ktorí nevedia počúvať, Pán Melchisedek nemôže pomôcť!"

16.9 Klamstvo, zmätok a ďalšie klamstvo

Nasledujúce ráno, keď Bexton vychádzal na pódium, aby čelil Bobrosovi, v jednej sekunde si premietol nočný rozhovor so starým generálom, ktorý vrazil do jeho pracovne a na rovinu mu oznámil, že sa práve vrátil zo stretnutia s Bobrosom. „Vôbec to nie je taká beštia, ako sme si mysleli," dodal Fornan skôr, ako to Bexton stihol predýchať. „Vlastne si myslím, že je to génius!"

Génius? Nakoniec možno aj áno. Ale teraz, keď pred ním Bexton stál na jednom pódiu, teraz, keď čelil jeho obrovským zúrivým očiam nekromancerského šialenca, teraz, keď ho videl skákať hore-dole a revať ako divé zviera, aby tak prebudil základné inštinkty davu, teraz, keď nastala chvíľa pravdy, bez najmenšieho tieňa pochybností vedel, že Fornan sa mýlil minimálne v jednom bode: Bobros bol beštia.

Ale starý generál mal veľmi odlišnú víziu. Skôr ako mal Bexton šancu prehovoriť, odovzdal mu jadro svojej správy, „Viem, že ma budeš za toto nenávidieť, synak, ale myslím si, že by si mal dnes v noci abdikovať a prijať Bobrosovu ponuku pracovať s ním bok po boku."

Bolo to neskoro v noci. Bexton sedel za svojim veliteľským stolom, plánujúc svoj ďalší ťah potom, ako strávil niekoľko hodín lobovaním u patriarchov citadely. Keď začul Fornanove slová, bol taký šokovaný, že na chvíľu onemel.

Bez toho, aby čakal na pozvanie, Fornan sa pred neho posadil. „Budeme to musieť zohrať opatrne a prefíkane. Myslím si, že..."

„Uvedomuješ si, že by som ťa za toto mohol dať zavrieť?" prerušil ho Bexton.

„Peklo Strážcov, to by som chcel vidieť!" zareval na neho starý muž a udrel päsťou do stola. „Bexton, kedy si konečne uvedomíš, že ti všetci klamali a že v tejto chvíli sme Bazalinger a ja jediní, kto stále za tebou stojí?"

„Neverím z toho ani jednému slovu!" postavil sa Bexton a zareval naspäť. „Toto je len Bobrosova propaganda - Strážcove hovno!"

„Nie, nie je!" zareval ešte hlasnejšie Fornan, ktorý sa tiež postavil a opäť tresol päsťou do stola.

„V poriadku, Generál, môžeš mi teda prezradiť, kto konkrétne uzatvára za mojím chrbtom dohody s Bobrosom?"

„Prekliate Podsvetie! Sú ich desiatky! Aprali, pre začiatok! Celá tvoja tajná polícia už zmenila stranu."

Bextonovi sa náhle vybavili Melisine slová. V jedinej sekunde sa zase upokojil. Posadil sa na stoličku a jeho oči začali v hlbokom zamyslení rýchlo mapovať priestor pracovne, zľava doprava, sprava doľava.

Fornan prešiel ku skrini, odkiaľ vytiahol fľašu zeleného nápoja a dve šálky, a išiel si sadnúť naspäť pred Bextona. „Videl si niekedy v poslednej dobe Apraliho?" opýtal sa potom, ako naplnil šálky.

„Tento týždeň bol mimo citadely."

„Aké príhodné!"

Bexton sa snažil dať si dokopy fakty. Čo už úplne oslepol? Mala nakoniec Melisa pravdu? Keď počúval Fornana, mal dôvod myslieť si to. Ale Fornan sa práve vrátil zo stretnutia s Bobrosom. Čo ak Bobros zatemnil aj jeho myseľ? Rovnaký špinavý biznis ako s Melisou. Nebolo to celé len blafovanie - konšpirácia založená na odporných nekromancerských trikoch?

„Jedna vec mi tu nehrá," preniesol Bexton rozvážne a jasne.

„Čo?" Fornan vyprázdnil už tretiu šálku zeleného nápoja za sebou.

„Dvorní mágovia. Podľa Bobrosa, budú podporovať jeho, nie mňa. Ale ja som s nimi dnes hovoril aspoň trikrát a stále ma uisťujú o svojej podpore. Ak uzavreli dohodu s Bobrosom, prečo sa ma nepokúsili ovplyvniť v jeho prospech?"

„Ale veď to je sakra jasné! Majú strach! Vedia, že keby si sa dozvedel, že ho podporujú, mohol by si ich dať rozpustiť a súdiť za velezradu. A mohol by si rýchlo najať nový tím nekromancerov, ktorí by ťa počas súboja kryli. Ale tým, že Bobrosovi umožnia súboj vyhrať, si udržia svoje miesta v paláci. Bobros im dal svoje slovo, že gilda nekromancerov s nimi bude pracovať ruka v ruke."

Keďže vedel, aký silný a pradávny antagonizmus vládne medzi gildou nekromancerov a dvornými mágmi, toto bolo ťažké prehltnúť. „Prečo by sa ľudia, ktorí boli po stáročia znepriatelení, zrazu rozhodli pracovať ruka v ruke?" Bexton mal oči pevne zatvorené a snažil sa na to prísť.

„Škaredé Podsvetie! Pretože sme kúsok od toho, aby sme prišli o všetko!" kričal starý generál. „To nie sú len bafometi, kto zájde, budeme to my všetci!"

„Fornan," Bexton zostal pokojný, „to proste nie je možné, aby mi štyridsaťdeväť ľudí súčasne klamalo a ja by som si nič nevšimol."

„Ale je! Toto sú špičkoví mágovia, majstri umenia klamu. Podvádzanie je súčasťou ich Zákona. Či nevieš, že skôr, ako sa kvalifikujú ako mágovia, študenti musia demonštrovať svoje umenie tým, že oklamú svojho majstra?"

„Fornan, ak za mojím chrbtom prebiehalo tak dobre zorganizované spiknutie, môžeš mi povedať, prečo to Bobros nechal na poslednú chvíľu vyplávať na povrch?"

„Pretože sa úprimne usiluje zachrániť ti život! Dúfa, že prídeš k rozumu a uvedomíš si, že proti nemu nemáš šancu."

„Ja, že nemám šancu proti tomu bláznovi?" Bextonove pyšné pery sa zovreli pohŕdaním.

„Počúvaj, synak," krokodíl Fornan zjemnil svoj hlas, „či Bobros zajtra v súboji vyhrá alebo nie, to ani nie je podstatné. Myslím si, že Bobros má skutočné riešenie úpadku siete polí. Je naozaj inšpirovaný, vyslaný Strážcami."

„Čože?" Bexton bol zhrozený. Teraz bol už presvedčený, že Bobros psychicky ovplyvnil Fornana rovnako, ako to urobil s Melisou.

V krátkom záblesku, zatiaľ čo Bobros skákal a ziapal na pódiu, strúhajúc na neho groteskné grimasy, k veľkej to radosti obrovského davu, ktorý sa zhromaždil na Námestí Vyhlásení, Bexton opäť uvidel tú scénu, ako opustil miestnosť a stiahol sa do svojho apartmánu bez toho, aby sa pokúšal so starým generálom ďalej diskutovať. Bol nevýslovne zhnusený Bobrosovou taktikou, ktorou sa k nemu snažil dostať cez jeho najbližších priateľov. Súčasne bol ale zmätený ľahkosťou, s akou sa Bobrosovi darilo všetkých presviedčať, že moc Strážcov je s ním. „Múdry plán!" pomyslel si. „Stačí, keď všetkých presvedčíš, že si vyslancom Strážcov a oni ti bez boja odovzdajú do rúk moc!" Veľký komediant, tento Bobros! Ale vďaka Námah, pri ňom to fungovať nebude.

Ale Bexton predsa len zorganizoval improvizované stretnutie s jedným z dvorných mágov, Organzom, starým mužom, ktorý bol s palácom najvyššieho veliteľa spojený už odmlada.

Netrvalo dlho, kým mág prišiel. V noci nikdy nespával. Zelené stráže ho museli prerušiť uprostred jedného z jeho rituálov.

Bexton sa ho opýtal, „Stretli ste sa s Bobrosom, Organz?"

„Nikdy, Vaša Excelencia."

„To je dobrý začiatok!" povedal Bexton sám sebe, zatiaľ čo pozorne sledoval nočného hosťa. So svojou sivou bradou, rozcuchanými vlasmi, hlbokými hrozivými čiernymi očami, dlhou palicou natretou krvou a kožou jednorožca prehodenou cez plecia, starý obor zosobňoval zákonné klišé nefilimského mága.

„Veľmi dobre. Organz, budem priamy. Mám problém. Dostali sa ku mne správy, že zajtra ráno budú niektorí z dvorných mágov podporovať Bobrosa."

„Strážcove hovno!" Starý obor si odpľul na dlážku - tradičný spôsob nekromancerov, ako vyjadriť svoje znechutenie. „Tí idioti nevedia, čo hovoria."

S istou dávkou pobavenia hľadel Bexton na veľký žltý pľuvanec, ktorý pristál na jeho drahocennom koberci a naliehal, „Ste si istý?"

Organz sa ani neobťažoval odpovedať. Len pozdvihol svoj zlovestný pohľad k stropu a vzdychol si.

„Ste si istý, Organz?" zopakoval Bexton.

„Áno!" odvetil Organz svojim zlomeným hlasom, hľadiac priamo do Bextonových očí a prisahajúc svojou pravou rukou. „Moje slovo mága!"

Ale ako si Bexton mohol byť istý? Problém bol, že kedykoľvek potreboval nahliadnuť do niečej mysle, hľadal pomoc u dvorných mágov. Vždy sa ukázali byť mimoriadne spoľahliví. Ale komu sa za súčasnej situácie dalo veriť?

Bexton ďalej naliehal, „Dokážete vidieť jediný dôvod v siedmych sférach, prečo by dvorní mágovia nasledovali Bobrosa?"

„Musel by demonštrovať, že je vyslancom Strážcov."

„Bolo by to možné?"

Organz vyzdobil Bextonov koberec ďalším hustým žltým pľuvancom.

Bola to táto scéna, na ktorú si Bexton spomenul, zatiaľ čo Bobros pľuval po celom pódiu, skákal, dupal a vrieskal čoraz hlasnejšie a hlasnejšie, pričom mu vôbec neprekážal káravý výraz na tvári staršieho patriarchu, ktorý bol zvolený za rozhodcu pri súboji. Volal sa Albostanon a nebol to jeden z tých päťdesiatich, ktorí sa pridali k Bobrosovi. Bobros, ktorý mlátil päsťami do všetkých smerov, akoby decimoval hordy neviditeľných nepriateľov, sa pohyboval takou rýchlosťou, že Albostanon musel ustúpiť a zostať stáť na samom okraji pódia. Bola to relatívne malá plošinka, pätnásť krát pätnásť zákonných stôp, ale vyvýšená vysoko nad zemou, aby súboj mohol sledovať aj veľký dav, ktorý sa na Námestí Vyhlásení zhromaždil. Štyridsaťdeväť Bextonových dvorných mágov obkľúčilo pódium, pričom od neho stáli na niekoľko zákonných stôp, aby mali lepší výhľad. Boli obkolesení štyrmi stovkami patriarchov citadely, kde Bobrosovi stúpenci utvorili na jednej strane samostatnú skupinu. Okolo patriarchov vytvorili vojaci Zelenej Gardy, vedení Fornanom a Bazalingerom, silnú hradbu, ktorá mala udržiavať odstup od davu viac ako ôsmich tisícok obrov, ktorí sa prišli pozrieť na zápas. Mnohí z nich prišli už večer pred zápasom, aby si pre seba zabezpečili dobré miesto. Doniesli si so sebou obrovské tašky s jedlom a sudy zeleného nápoja, takže celú noc sa veselo hodovalo.

Jednu hodinu pred úsvitom došli nekromanceri gildy, odetí v kožiach jednorožcov, levlonov, filosteropov, pesalanov a iných zvierat, ktoré sú drahé bohom - zvierat, ktoré podľa Zákona Melchisedeka nikdy nemali byť usmrtené človekom. Desivá znôška tichých tieňov, títo nekromanceri. Bolo ich aspoň tristo. S nikým sa nerozprávali, dokonca ani medzi sebou, len mlčky stáli a čakali. Ich príchod označil koniec hodovania, keďže mrazivá atmosféra, ktorú so sebou priniesli, bola taká intenzívna, že obrov prešla chuť na jedlo aj smiech.

O tri a pol hodiny neskôr, keď bolo Námestie Vyhlásení nabité na prasknutie, prišiel Bexton. Zákon hovoril, že mal zaujať miesto na pódiu ešte pred vyzývateľom. Pokojný, vážny, kráčal pomaly a slávnostne, nasledovaný svojimi dvornými mágmi. Ako vychádzal hore schodmi, dav mu vzdal ovácie. Vždy býval obľúbeným mužom, milovaným a obdivovaným svojim ľudom.

Potom vstúpil na scénu Bobros. Na rozdiel od svojich kolegov nekromancerov, nebol odetý do zvieracích koží. Vzdal sa ich pred niekoľkými mesiacmi, aby pri lobovaní u patriarchov dodal svojmu vzhľadu dôveryhodnejší charakter. Ten deň mal oblečené iba tenké sivé nohavice opásané veľkým čiernym pásom, pričom jeho obrovské, prehnane ochlpené torzo zostalo obnažené. Ako kráčal, rozosmial dav tým, že napínal svoje masívne bicepsy a prsné svaly, ktoré boli silou polí nafúknuté do nezákonných rozmerov.

Privítacie ovácie, ktoré zožal pri svojom príchode, neboli o nič menšie (ale ani väčšie) ako Bextonove. Hneď ako vyšiel na pódium, začal skákať a revať ako divé zviera. Albostanon bol z toho v rozpakoch, ale na jeho čudnom správaní nebolo nič ilegálne, pokiaľ by na neho nenapľul, pravdaže. Preto sa rozhodca rozhodol presunúť do rohu pódia, odkiaľ sledoval Bobrosov vojnový tanec.

Bexton zostal veľmi pokojný, toto predstavenie na seba vôbec nenechal zapôsobiť. Fornan, ktorý tú scénu so znepokojením pozoroval, ho obdivoval za to, že zostal taký pevný, dôstojný a kráľovský, dokonca aj v týchto posledných zúfalých chvíľach. Zároveň sa hrozil toho, čo nastane, keď Albostanon nakoniec tlesol rukami nad hlavou, aby tak dal signál pre začiatok súboja. Bol v pokušení zatvoriť oči, ale nakoniec to neurobil.

Bobros zostal stáť ako skala, jeho oči sa zabodli do Bextonových.

Námestie Vyhlásení utíchlo.

„Och, Strážcovia!" modlil sa Fornan vo svojom vnútri, „Zmilujte sa nad ním!"

Ale to, čo nasledovalo, nebolo nič z toho, čo starý generál očakával.

Bola to chvíľa pravdy.

„Teraz uvidíme, kto komu klamal!" pomyslel si Bexton, keď vzýval silu svojich dvorných mágov, nasledujúc presné pokyny, ktoré od nich dostal pri nácviku deň predtým.

Bobrosove čierne oči sa pred ním otvorili ako obrovská priepasť.

Z priepasti povstala vlna. Zlovestná syčivá vlna, ktorá sa valila na Bextona. Bola temná a hrozná, vyhladovaná ako vyslanci smrti.

Bextonovou aurou začal viať mocný vietor. Vo víťazoslávnej sekunde najvyšší veliteľ pocítil spojenú silu vôle svojich štyridsiatichdeviatich mágov. Bolo to hrozivé, titanské, nezastaviteľné! Vyvalila sa z neho ako láva a zasiahla Bobrosa rovno do tváre.

Bobros, k Fornanovmu úplnému ohromeniu, spadol na chrbát.

Davom prebehlo hlasné „Och!"

Nekromancerov gildy bolo vidieť, ako dvíhajú ruky a bijú sa päsťami do hrudí. Hlasno lamentovali a prenášali čudné, desivé kliatby.

Bexton nadšene tlesol rukami. „Vedel som, že si podvodník!" reval zúrivo. „Vedel som, že mi moji nekromanceri neklamali!" A v záblesku mu mysľou prebehli udalosti noci. Potom, ako odišiel Organz, ho zrazu prepadli ťažké pochybnosti. Organzove slová boli uisťujúce, ale nebol tu žiaden spôsob, ako sa presvedčiť, či starý mág klamal alebo nie. Ako Bexton hore-dole pochodoval po svojej obývačke, začali ho napádať všelijaké divoké myšlienky. Napadlo ho prepustiť všetkých svojich mágov a najať štyridsaťdeväť nových. Ale na to už bolo príliš neskoro. A komu v citadele sa dalo veriť? Ale čo ak sa ho Bobros len pokúša zmiasť, aby sa tak dopustil osudnej chyby a prepustil svojich statočných, lojálnych mágov a najal podvodníkov alebo mužov bez akéhokoľvek charakteru?

Ale Fornanove slová sa stále ozývali v jeho mysli. „Všetci ti klamali! Proti Bobrosovi nemáš šancu!"

Bextona zrazu začal pokúšať šialený nápad. Videl sa, ako berie so sebou Melisu a uteká! Hocikam. V kráľovstve bolo veľa krásnych a pokojných oblastí a on bol dostatočne bohatý na to, aby mohol žiť pohodlným životom. Miloval ju. A ona milovala jeho! Načo zostávať v tejto mizernej citadele, keď je to aj tak len otázka času, kedy bude zničená pádom polí?

Ale, vďaka Námah, keď sa už chystal zavolať Melise, aby si pobalila veci, opäť sa mu vrátil rozum. Bojovník v jeho vnútri prebral kontrolu. „Nespadnem do tvojej pasce, Bobros!" zareval a cez tmu viditeľnú zavolal svojmu priateľovi Apralimu.

Skontaktovať sa so šéfom tajnej polície nebol žiaden problém. To samo o sebe niečo hovorilo. Keby bol Aprali proti nemu, iste by sa pred ním radšej ukryl.

Rozhovor bol priamy a úprimný. „Fornan sa zbláznil!" odpovedal Aprali hneď, ako si vypočul obvinenia. „Nemôžem tomu uveriť! Tento Bobros je ešte nebezpečnejší, ako som si myslel."

„A čo dvorní mágovia? Mám im dôverovať?" spýtal sa Bexton.

„Som v pokušení povedať áno, samozrejme! Nikdy neexistoval žiaden dôkaz, že by medzi nimi a gildou prebiehali nejaké jednania. Ale nemám žiaden spôsob, ako im preskúmať mysle, takže to neviem s určitosťou," uzavrel Aprali. Po niekoľkých sekundách zamysleného ticha navrhol, „Bexton, prečo sa s nimi neporozprávaš? Tvár sa, že seriózne zvažuješ spojiť sa s Bobrosom a sleduj ich reakcie. Ak sú na jeho strane, pravdepodobne ťa v tom podporia."

Bextonovi sa plán páčil. Uzavrel svoju myseľ (súčasťou umenia byť nefilimským politikom bola schopnosť urobiť sa nečitateľným, dokonca aj pre nekromancerských majstrov), dohodol si stretnutia s piatimi zo svojich mágov a pýtal sa ich na radu ohľadne nasledovania Bobrosa.

Všetci boli vehementne proti tejto myšlienke. Dvaja z nich dokonca pohrozili rezignáciou, ak by sa od nich niekedy vyžadovala spolupráca s 'tými banditmi nekromancerskej gildy'. Odozva, ktorú Bexton obdržal, bola voči Bobrosovi tak intenzívne nepriateľská, že okolo štvrtej ráno sa rozhodol s cvičením skončiť. Cez tmu viditeľnú zavolal Melisu.

„Bexton, ty nespíš?" Jej čistý tón hlasu dokazoval, že tiež nespala.

„Mal som prácu. Počúvaj, musím ti niečo veľmi súrne povedať."

„Čo?"

„Milujem ťa. Chceš sa za mňa vydať?"

Melisa sa rozplakala.

„Áno! Vydaj sa za mňa. Prosím, povedz áno, Melisa. Sľubujem, že s tvojim bafometom budem zaobchádzať ako s kráľom."

„Bojím sa, Bexton!" Melisa nedokázala zastaviť prúd sĺz.

„Nie, neboj sa! Za pár hodín bude všetkému koniec. A prvá vec, ktorú potom urobím, bude to, že prídem k tebe a budem sa s tebou milovať. A potom (to bude o nejaké dva alebo tri dni neskôr), začneme pripravovať svadobný obrad. Povieš áno?"

Ako hľadel na Bobrosove obrovské telo, ktoré ležalo na pódiu, Bexton si spomenul na nekonečnú sladkosť, s akou Melisa vyslovila svoje áno a potešil sa, keď si predstavil, čo teraz asi cíti. Povedala mu, že na Námestie Vyhlásení nepríde. Radšej vraj nechá Pralayu, aby sledoval scénu za pomoci polí vízie a oznámil jej výsledok.

„Vaša Excelencia, buďte opatrný!" ozval sa mu cez tmu viditeľnú Afran Kesborn, vodca dvorných mágov. „Bobros ešte nemusí byť mŕtvy!"

Sotva dohovoril, Bobros opäť otvoril oči a pomaly sa posadil.

Dav, ktorý triumfálne vzýval Bextona, ihneď zmenil pesničku. Začali povzbudzovať vyzývateľa, „Bobros! Bobros! Bobros...!"

Bobrosovi, ktorý vyzeral byť úplne omráčený z masívnej dávky sily, ktorú mu dvorní mágovia vmietli do tváre, sa podarilo vstať. Za nadšeného aplauzu davu urobil na pódiu neistý krok.

„Dorazme ho, Vaša Excelencia!" povedal Afran Kesborn cez priestor.

Bexton opäť pocítil, ako ním preteká sila a zasahuje Bobrosa.

Tentokrát to bola monumentálna šupa. Nikdy predtým necítil Bexton niečo také obrovské. Bolo to mimo siedmych sfér, nereálne podobné Strážcom. Akoby sa rozkývalo gigantické kyvadlo držané z nebies Strážcov pomstychtivou rukou Azazela a zasadilo arogantnému mladíkovi posledný úder.

Bobros klesol na kolená, lapajúc po dychu.

Dav opäť stíchol.

„Ty beštia!" Bexton v záchvate zúrivosti zaťal päste a z celej sily kopol Bobrosa do žalúdka. „Choď do pekla!"

Bobros spadol dopredu a celá jeho váha s rachotom dopadla na pódium.

„Tentokrát je mŕtvy, Vaša Excelencia! Zvíťazili ste!" blahoželal Bextonovi vodca mágov.

Bexton sotva dokázal veriť svojim očiam. Bobros bol mŕtvy, ako bolo zrejmé zo znakov v jeho aure.

Rozhodca bežal k Bobrosovi, ktorý v tom čase bol už len hromadou teplých svalov na podlahe. Starostlivo preskúmal Bobrosovu auru. Jeho duša opustila telo, projektovaná do diaľav silami mágov. Všetko, čo zostalo, bola masa neživého mäsa.

Bobros bol naozaj mŕtvy. Všetci, ktorí stáli v prvých radoch, to mohli vidieť - vrátane Fornana.

Albostanon zobral Bextonovu ruku, zdvihol ju pred davom a oficiálne ho vyhlásil za víťaza súboja.

Zatiaľ čo dav vyjadroval svoju radosť, omráčený Fornan si neveriacky trhal vlasy, „Takže to celé bol len trik?" mumlal si sám pre seba a rozmýšľal, kto je kto, čo je čo, a komu do pekla Strážcov sa dá v tomto mizernom svete veriť.

Aprali, ktorý sa stihol vrátiť akurát, aby videl súboj, mu radostne zamával a priateľsky sa usmial.

„Takže Bobros mnou manipuloval ako s bábkou?" Fornan sa zrazu cítil veľmi neistý sám sebou. Ako tlieskal, teraz bolo na ňom, aby si dal dohromady fakty. „Kde som sa pustil nesprávny smerom?" uvažoval, spomínajúc na prvé správy, ktoré naznačovali, že tajné služby začali s Bobrosovými mužmi viesť tajné rokovania.

Bexton, s nohou na Bobrosovom chrbte, víťazoslávne zdvihol ruky a dav ho oslavoval. Pery sa mu ešte triasli od náhleho poklesu napätia, keď sa stalo čosi nemysliteľné.

Bobrosova mŕtvola pod jeho nohou sa začala hýbať.

Jeho duša sa vrátila.

Keď videli Bextona odskočiť a Albostanona rýchlo utekať do rohu pódia, keď videli, ako mŕtvola začala pomaly hýbať rukami, potom sa zdvihla na kolená a nakoniec povstala, vzkriesená z mŕtvych zázračným zásahom Strážcov - čo iné to mohlo byť? - bázňou zasiahnutý dav zostal v zbožnom tichu, v očakávaní verdiktu nebies.

Bobros, živý a zdravý, zabodol do Bextona svoj priepastný pohľad a nekromancersky sa usmial.

V zlomku sekundy Bexton pochopil.

Klamstvo, zmätok a ďalšie klamstvo!

Všetci mu klamali - Aprali, Organz, dvorní mágovia a všetci ostatní.

Predsa len nie úplne všetci. Fornan nie.

Ani Melisa.

A to bola jeho posledná myšlienka.

16.10 Obri na ťažení

„Ale prečo? Ale prečo?" vrieskala Melisa, keď jej Pralaya povedal, že Bobros Bextona likviduje.

Bolo to rýchle, nechutné, definitívne. V jednej sekunde Bobros vymazal Bextonovu myseľ. Z najvyššieho veliteľa nezostalo nič, iba telo, ktoré zostalo neprirodzene stáť, držané okultnými silami mladého nekromancera.

„Bexton je mŕtvy," oznámil Pralaya jednoducho, ušetriac Melisu príšerných detailov.

„Je na zemi?" spýtala sa v hrôze.

„Nie. Bobros ho pravdepodobne ponechá jednu alebo dve minúty na nohách. Kvôli davu."

„Čo s ním robí?" vrieskala.

Pralaya sa mlčky pozeral. Bobros kopal Bextona do brucha, do genitálií a do tváre. Bextonove prázdne telo sa otriasalo údermi, ale zostalo na nohách, držané vo vertikálnej polohe Bobrosovou vôľou.

„Čo robí?" vrieskala ďalej Melisa.

„Udiera ho. Ale jeho to nebolí, je mŕtvy."

„Ale čo robia dvorní mágovia?"

„Nič. Obávam sa, že to bolo celé naplánované," vzdychol si Pralaya.

„Čože? Ale čo vlastne chcú?"

„Chcú mať z neho mesiáša zoslaného Strážcami, aby ľudia v neho verili."

„Mesiáša?" vykríkla zdesene.

„Desaťtisíc ľudí práve sledovalo, ako bol Bobros prehlásený za mŕtveho a následne vzkriesený. Štyridsaťdeväť dvorných mágov dosvedčí, že sila, ktorá ním prúdila, bola väčšia ako čokoľvek, čomu by dokázali čeliť."

„Ale prečo? Prečo to robia?"

„Aby si zachránili tvár, pre začiatok. A tiež preto, že iba mesiáš môže zachrániť Východný Polostrov."

Kto lepší ako vyslanec Strážcov by dokázal zapáliť srdcia obrov, vybičovať ich k prebudeniu a nadchnúť ich pre boj s celým zvyškom sveta?

„To je strašné!" Melisa si rukami zakryla tvár. „Všetci ho zradili! Všetci mu klamali!"

„Tým, ktorí nevedia počúvať..." povedal si Pralaya pre seba.

„Stále ho bije?" spýtala sa Melisa.

„Už je skoro koniec," odvetil Pralaya.

„Čo to znamená?"

Bobros zdrapil Bextona za vlasy a zúrivo mu zahryzol do krku. Keď ho pustil, z Bextonovej krčnej tepny vytryskla krv a postriekala pódium, z čoho mal dav kanibalskú radosť.

„Čo robí?" zarevala Melisa.

„Teraz Bexton spadol na zem," povedal Pralaya po niekoľkých sekundách. „Je koniec. Rozhodca prehlasuje Bobrosa za nového najvyššieho veliteľa."

Kričiac od bolesti, Melisa sa utekala skryť do svojej spálne.

Pralaya sa ďalej pozeral. Bobros bol triumfálne nesený, zatiaľ čo dav jednohlasne reval, „Sláva Strážcom! Sláva Strážcom...!"

Bafomet si sám pre seba povedal, „Tak teraz to začne byť naozaj zaujímavé!"

~ Tak končí Kniha Nefilimských Obrov ~

17 - Kniha Paradoxov vo Výšinách

17.1 Svätyňa Eisraimu

„Prichádzajú!" Prebudená príšernou víziou, prorokyňa Muridji sa posadila v posteli. Lapala dych, bola pokrytá studeným potom a srdce jej od strachu divoko bilo.

„Luciana!" zavolala cez tmu viditeľnú.

Nedostala žiadnu odpoveď. Bolo skoré ráno. Slnko ešte nevyšlo. V miestnosti, ktorá susedila s Muridjinou, pokojne spala Luciana Zeleného Rúcha.

Dlaňou začala stará kňažka hlučne búchať do živej steny, ktorá ju oddeľovala od jej susedky. „Luciana! Luciana!" kričala svojim fyzickým hlasom.

„Mm... pochválený buď Pán Melchisedek!" odpovedala Luciana cez tmu viditeľnú. „Ale na vstávanie je ešte príliš skoro!"

„Luciana, videla som niečo strašné. Musíme to všetkým vo svätyni ihneď povedať! Prichádzajú!"

„Kto?" Luciana sa usilovala vymaniť zo sladkej ospalosti sna.

„Obri, Luciana! Obri! Chystajú sa všetko vyplieniť!"

Luciana sa posadila. „Ale Muridji, každý predsa vie, že naša svätyňa bude zničená obrami."

„Ale teraz je to iné - teraz už naozaj prichádzajú! Videla som ich. Majú nového šéfa, a je... je... taký zlý, že na to ani nemám slov. A nenávidí nás! Zaprisahal sa, že zničí našu svätyňu. Úplne. On a jeho vojaci všetkých zabijú, dokonca aj kravy, a potom znásilnia všetky ženy, nielen mladé, a potom zjedia mŕtvoly vysokých kňazov! A strhnú každú jednu budovu, až kým nezostane nič, iba hromada plasovej sute, a zvyšok spália. A kým dôjdu sem, to isté urobia v Prasnamegane, v Tomoristane, v Laminindre a Lazére!"

„Ale... a čo armáda kniežaťa Eisraimu? Nebudú nás brániť?"

„Proti obrom nevydržia viac ako dve hodiny. Videla som tú bitku. Nezákonné jatky! Aby ochránil našu svätyňu, Majster Melchard sa pokúsi obrov prepadnúť, použijúc sily Hnedého Rúcha. Ale je ich priveľa. A sú s nimi nekromanceri s desivými silami a čudné zlé beštie, ktoré vyzerajú ako kozy, ale kozy, ktoré vedia rozprávať. Melchard a Namron budú zabití!"

„Och môj Pán Melchisedek! A čo ostatní z Hnedého Rúcha? Bude aj Zar zabitý?"

Z vrcholu svojej prorockej vízie Muridji zachytila záblesk scény, nad ktorou zastával rozum. Zar a Teyani kráčajúci spustošenou krajinou, proti nim uvoľnené elementálne sily titanského rozsahu. „V údolí," začala hovoriť, ale zastavila sa, keďže usúdila, že odhalením toho, čo videla, by mohla ísť proti plánom Hnedého Rúcha. „Neviem," zamumlala. „Je to zamotaný príbeh."

Ale Luciana bola teraz už úplne prebratá. „Mám začať všetkých obvolávať a povedať im to?" Muridjine mlčanie si vyložila ako tichý súhlas.

Ak Muridji neodpovedala, bolo to preto, že už bola veľmi ďaleko. Akonáhle pomyslela na Zara, jej vedomie bolo vtiahnuté do bizarných priestorov. „V akých sférach to teraz je?" uvažovala. „Asi s Elyani, vo svete bohov." Po nezvyčajnom závere rituálu veľkého vystúpenia to bola tá najlogickejšia odpoveď. Na konci ceremónie, keď vypukol poplach a dav takmer tisícky ľudí sa začal valiť von z hlavnej krypty, Muridji zostala pokojne na svojom mieste, jej zrak zameraný na pódium. Vedela, že nebezpečenstvo je veľmi veľké. Každú chvíľu mohla hlavnú kryptu zasiahnuť prívalová vlna elementálneho bahna. Ale na rozdiel od davu, Muridji nebola v nálade bežať o svoj život.

„Och môj Pán Melchisedek!" modlila sa. „Ani sa nepohnem, chcem vidieť koniec rituálu! Ak si chceš vziať môj život, potom je táto stará kostra celá tvoja. Môj život je aj tak taká strašná zákonná nuda!" A v pandemóniu, ktoré vypuklo, si nikto nevšimol malú postaršiu ženu, ktorá sa posadila oproti jednému z obrovských oblých pilierov v južnej časti ohromnej krypty.

Zožieraná úzkosťou, Muridji sledovala Zarove zúfalé pokusy nakŕmiť rituálne hymny energiami Podsvetia. Čas rýchlo plynul a úbohá Elyani bola na najlepšej ceste zmeškať svoje stretnutie s bohmi. Vyzerala byť krehká a unavená, zahalená vo svojom Nepoškvrnenom rúchu ako v nejakom záhadnom bielom oblaku, vlievajúc svoj hlas do Svätého Modrého Plameňa, bojujúc v nemožnej bitke proti rozkladajúcej sa sieti polí. Hermína Nepoškvrnená po jej boku vyzerala byť ešte vyčerpanejšia. Ledva dokázala sedieť. Vznášala sa nad svojim telom, zatiaľ čo sa jej darilo pomaly, bolestivo sa pohybovať. „Pravda," pomyslela si Muridji, „tá je už preč!" A bola to pravda. Deň predtým bola Hermína smrteľne zranená vlnou elementálneho bahna. Teraz musela použiť svoju vôľu zasvätenca, aby dokázala udržať svojho Ducha pripojeného k svojmu telu.

Muridji si už začala myslieť, že bitka je stratená, keď sa Zarovi konečne podarilo nakŕmiť hymny nejakou mysterióznou silou. Účinok bol okamžitý. Ale bolo to naozaj to, čo očakával? Ohromená Muridji sledovala, ako bol Džervinov učeník vytiahnutý z tela silou hymien a odfrčal rovno do vznešených sfér bohov.

Ale to Elyani mala ísť hore, nie Zar!

Nezákonne desivé. „Och môj P..." začala. Ale Zar už bol medzitým naspäť - vďaka bohom. Muridji Hrot-započula rozhovor, v ktorom Džervin a Zar dali Hermíne pokyn, aby zastavila sféry Zákona. Neochotne, Nepoškvrnená kňažka projektovala svoj Hlas na jednu z veľkých otáčajúcich sa gúľ.

Hneď ako sféra Zákona začala spomaľovať, nastala prvá explózia. Spod pódia vytryskli obrovské bubliny zlatej energie a nakŕmili vyhladované hymny. S desivo ohlušujúcim sykotom vyšľahol Svätý Modrý Plameň až po vysoký strop krypty a pohltil nielen Elyani, ale aj Hermínu a Zara.

Elyani, Zar a Hermína zmizli v Plameni. Zatiaľ čo sa Muridji snažila zistiť, čo do Podsvetia sa vlastne s nimi deje, začula hromové dunenie. Strop miestnosti bol náhle osvetlený fantasticky jasným svetlom.

Muridji vzhliadla nahor a jej ústa zostali od úžasu doširoka otvorené.

Bolo to masívne, senzačné - žeravá tapiséria pretkaná rýchlo sa pohybujúcimi bleskami všetkých farieb. Miestnosť bola naplnená úžasnou prítomnosťou.

„Bohovia!" Muridji sa od emócií roztriasla. „Bohovia si prišli vziať Elyani!" Aká škoda, že všetci tí idioti v Zákone už opustili kryptu. Muridji sa rýchlo rozhliadla okolo seba. K jej obrovskej úľave tu zostalo niekoľko ľudí, ktorí, podobne ako ona, neušli.

Steny a podlaha krypty medzitým vibrovali plnosťou prítomnosti prameniacej zo svetla bohov. Vysoko nad pódiom, kde sa Svätý Modrý Plameň a do biela rozpálený strop stretávali, sa objavili oslepujúce záblesky modrobieleho svetla, nasledujúce rýchlo po sebe a sprevádzané ohlušujúcimi hromovými explóziami.

„Také krásne!" Muridji prepukla do sĺz, hlboko otrasená nádherou a ohnivou intenzitou svetla. „Také nádherné!"

Podarilo sa jej zachytiť záblesk úžasných supermentálnych harmónií, ktoré prekonávali čokoľvek, čo si ľudské bytosti dokážu predstaviť - svety nekonečnosti, polia hviezd vtesnané do jednej kozmickej odmlky, úplnú dokonalosť Nebies Zjavenia. Dýchalo to. Žiarilo to. Smialo sa to od radosti. Povždy a navždy, po eóny a super-eóny.

Kňažky a kňazi v krypte spontánne chválili Pána Melchisedeka a aplaudovali. Spolu s nebesami bohov sa smiali od radosti. Na krátku chvíľu bol všetok smútok kráľovstva zabudnutý, bolo tu len očarenie. Pocit ohromného víťazstva.

Rituál bol úspešný!

Bohovia odpovedali. Prijali Elyaninu obetu.

A Elyani sa znovuzrodila medzi nimi.

Rovnako náhle ako sa hromové svetlo bohov objavilo, tak aj pohaslo. Hromový zvuk ustal. Opäť sa objavil strop. Svätý Modrý Plameň zmizol.

Na pódiu zostali tvárou nadol ležať dve telá, ktoré sa navzájom držali za ruky.

„Ale kde je Hermína?" zamumlala Muridji. „A čo sa stalo so Zarom? Je mŕtvy?"

Videla Džervina a Melcharda, ako sa ponáhľajú na pódium.

Melchard bol v slzách. „Prvýkrát, čo ho vidím plakať za dvadsať rokov jeho vysokého kňazstva," povedala si Muridji sama pre seba. Ale keďže poznala všetkých a všetko vo svätyni, nebolo pre ňu žiadnym tajomstvom, že Elyani bola jeho dcéra.

Namron bežal za nimi, prežúvajúc odporný čierny koreň. „Majster Džervin! Majster Džervin! Podarilo sa to? Naozaj to fungovalo?" pýtal sa a prechádzal si rukou po svojej plešatej hlave.

„Áno! A naše deti to celé zvládli úplne sami!" zvolal Džervin víťazoslávne. „V podstate som im vôbec nepomáhal."

„Pochválený buď Pán Melchisedek!" Namron odhalil dva rady čiernych zubov.

„Namron," Džervin dával pokyny malému mužovi, „ty a tvoji muži musíte zaistiť, aby sa k ich telám nikto nepriblížil."

„Zar cestuje s Elyani?" opýtal sa šéf bezpečnosti.

„V starostlivosti bohov," zažiaril Džervin. „O dvanásť hodín bude naspäť. Ale skoro ráno bude cestovať oveľa ďalej ako do sfér bohov. Slečna Teyani príde a postará sa o jeho telo. Medzitým chcem, aby krypta zostala prázdna."

„Bude to tak zariadené," uistil ho Namron. „Ale čo sa stalo s Hermínou Nepoškvrnenou?" opýtal sa v rozpakoch. „Už odišla?"

„Zdá sa, že Slečna Hermína zobrala svoje fyzické telo so sebou do sfér Výšin."

„Takže to bola veľká svätica!" zvolal Namron úctivo, ako kráčal hore na pódium. „Tam sú jej topánky a jej biele rúcho!" povedal, ale už sa neodvážil ísť ďalej ako na najvyšší schod.

„Svätica, ktorá v čase svojej smrti dematerializuje svoje fyzické telo?" Muridji sotva dokázala uveriť vlastným ušiam. „To by som teda rada videla!"

Cupkala smerom k pódiu, upravujúc si purpurovú šatku, ktorá vždy zakrývala jej vlasy. „Pochválený buď Pán Melchisedek!" usmiala sa na Džervina a Melcharda, ako popri nich prechádzala. Skôr ako stihol ktokoľvek čokoľvek povedať, už sa vyšplhala hore schodmi a stála vedľa Namrona.

Šéf bezpečnosti nikdy nedokázal na Muridji uplatniť svoju autoritu, pretože ona a jeho matka boli dobré priateľky, keď s ním bola jeho matka tehotná, ako mu Muridji rada pripomínala vždy, keď ho stretla. Takže zostal ticho a len sledoval každý jej pohyb.

„Och môj Pán Melchisedek! Je to pravda!" vykríkla stará kňažka. „Nechala za sebou len svoje sandále, rúcho a svoj šál!" A rozmýšľala, ako asi budú vyzerať tváre jej priateľov, keď im o tom povie.

Malá žena sa obrátila k Džervinovi a jej oči iskrili od vzrušenia. „Je to tajomstvo?"

„Vôbec nie, moja dobrá Muridji. Môžeš to povedať všetkým."

„Si v poriadku, Muridji?" Šéf bezpečnosti jej položil ruku na plece.

„Ach!" povedala, takmer sklamane. A hľadela na telá Elyani a Zara, ktorí vyzerali, že spia hlbokým spánkom detí. Zabodla svoj prorocký zrak do Zara a snažila sa zachytiť nejaké záblesky zo sveta bohov. Ale ako bolo jej vedomie vtiahnuté do energie mladého muža, spustila sa v nej zvláštna reťaz reakcií. Najprv sa v jej mysli objavili bizarné geometrické obrazce a rýchlo sa pohybujúce vzory všetkých farieb. Potom začula divné 'ffffúúúh' zvuky, úplne iné ako bežné harmónie sfér. Cítila sa byť taká opitá, že sa na okraji pódia musela posadiť.

„Ďakujem ti, môj malý Namron. Som v poriadku v Zákone," odpovedala, oslepená čudnými silami, jej energia rozkmitaná ako kyvadlo.

Po krátkom oddychu na pódiu sa jej podarilo prejsť do svojej izby, kde sa zrútila na posteľ. Zvyšok popoludnia mala divoké vízie. V jej treťom oku sa objavovali desivé obrazy, ktoré jej nedávali žiaden zmysel. Keď sa jej konečne podarilo zaspať, mala jeden prorocký sen za druhým, až kým sa zase nezobudila na príšernú víziu obrích dobyvateľov z Východného Polostrova.

Stále sediac v posteli, stará kňažka pokývala hlavou, usilujúc sa udržať neprerušený tok vízií. Posledné obrazy obrov mizli, hneď vystriedané úplne odlišným tokom vízií, ešte nepochopiteľnejších ako tie, ktoré zasiahli jej myseľ predchádzajúci deň. A 'ffffúúúh' zvuky boli naspäť.

„Musím vidieť Zara!" vykríkla Muridji. Donútená víziou, rozhodla sa okamžite ísť do hlavnej krypty.

Pravdaže, vedela, že Namron dostal pokyny držať všetkých mimo ten priestor. Ale to ju nemohlo zastaviť.

17.2 Návrat

„Poplach! Všetky dvere krypty nech sú okamžite uzavreté!" Namron vyslal varovnú Hrot-správu svojim mužom.

„Útok?" Hrot-spýtal sa Folosinis od severného vchodu krypty.

„Muridji je na ceste sem. Zdá sa, že budeme musieť vydržať nápor prvého útoku."

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Namron, môj veľký muž v Zákone!" pozdravila ho purpurovo odetá kňažka rovnako, ako keď ho videla poprvýkrát, v kolíske, pred štyridsaťjeden rokmi.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Muridji, odpoveď je nie!" vyhlásil Namron na rovinu.

„Ale Namron... toto je nesmierne dôležité! Dostala som víziu, ktorá mi prikazovala ísť si sadnúť do krypty, a keby..."

„Ani náhodou, žena Zákona! Moje pokyny sú krištáľovo jasné. Dnu nemôže ísť nikto bez povolenia od Melcharda Hnedého Rúcha."

„Namron, bohovia mi dali pokyn, aby som si išla sadnúť vedľa Zara," argumentovala. „To by si hádam nechcel, aby som ich nepodržala?"

„Ak je to od bohov, zavolaj Melchardovi. Ak bude súhlasiť, môžeš ísť dnu."

Muridji si nahlas vzdychla a odvrátila sa.

„Útok odrazený. Ale buďte na stráži," Namron Hrot-varoval Folosinisa a sledoval, ako Muridji odhodlane kráča preč. „Bolo to príliš ľahké. Určite má nejaký plán."

Keď Muridji cítila, že má misiu, hrozne nerada plytvala časom. Radšej ako by mala rušiť Melcharda (úbohé zlatíčko v Zákone, mal dosť o čom premýšľať), išla rovno do tretej haly Melchisedeka. Tam zišla dole schodmi, ktoré viedli do katakomb svätyne, pričom utíšila svoju myseľ, aby si mohla byť istá, že ju nikto nezachytí cez tmu viditeľnú. Zabočila dvakrát doľava, potom doprava, potom zase doľava a o tri minúty sa ocitla na malých špirálovitých schodoch, ktoré ju priviedli k tajnému vchodu vo vnútri hlavnej krypty, za sochou Božieho Hnevu. Potom, ako niekoľko sekúnd zostala ticho, uisťujúc sa, že jej najbližšie okolie je čisté, opatrne prestrčila hlavu pomedzi nohy Božieho Hnevu, obzerajúc sa doľava a doprava.

„Prázdne!" zablahoželala si a dvakrát pobozkala vzduch, mysliac na Namronov krk.

Potichu ako mačka, prášila sa schovať za vysoké stĺporadie. Ale keď došla do strednej časti krypty, to, čo tam uvidela, ju úplne prekvapilo.

Priestor nad hlavným pódiom bol osvetlený obrovským plameňom. Tentokrát to nebol Svätý Modrý Plameň, ale Biele Svetlo. Bolo jasné ako Výšiny a úžasne oblažujúce a vrúcne.

Orlove Svetlo. Prosté. Večné.

Ako kráčala k pódiu, Muridji videla, že telá Elyani a Zara stále ležia na rovnakých miestach. Okolo nich sedela skupina kňažiek Bieleho Orla. Prorokyňa ich napočítala šestnásť. Ponorené v hlbokom rozjímaní, tvorili kruh na okraji Bieleho Plameňa.

Nevšimli si ju. Ale ako došla na najvyšší schod, Muridji zaváhala. Zdalo sa, že Biele Orly presne vedia, čo robia - telá Elyani a Zara boli obopnuté úžasným svetelným obalom.

„Nevyzerajú, že by ma potrebovali," povzdychla si stará žena a obrátila sa naspäť, upokojená a súčasne sklamaná, že o Zara je tak dobre postarané.

„Muridji, poď naspäť!" zavolala ju Teyani cez tmu viditeľnú. „Orol nám povedal, že prídeš. Nechali sme pre teba v kruhu miesto."

„Pre mňa?" Muridji sa zrazu cítila byť o tridsaťpäť rokov mladšia.

„Naľavo od teba, medzi Pepni a Seyani."

„Pre mňa! Vedela som, že ma tu Zar chce mať!" myslela si purpurová kňažka, keď zaujímala miesto medzi dvomi mladými ženami.

Ako uprela svoj zrak na Zara, opäť začula 'ffffúúúh' zvuk a jej vedomie bolo projektované do jedného z najčudnejších priestorov, aké kedy zažila.

Začula šepot Lietajúceho Draka.

Bytie.

Chór vesmírov opakujúci pieseň Úsvitu Stvorenia,

Ktorú Matka Svetla stále spieva.

Jedna pieseň.

Gradácia bez konca.

Čudné prázdno učinené nekonečnorozmerným.

Jedna pieseň, ktorá je stvorením.

Znela už pred vznikom času

A odvtedy stále pokračovala.

Aká bola pred počiatkom, je teraz a povždy bude spievať.

Symfónia bez konca.

A Slovo je s ňou. A ona je to Slovo.

Ja spievam jej pieseň, v tom spočíva moje bytie.

Tisíc triliónov Lietajúcich Drakov spieva pieseň so mnou,

Každý hlas dôsledne odpovedajúci každému jednému hlasu,

Filharmonicky zhovorčivý svojim mnohorozmerným spôsobom.

Hmloviny hučia v pozadí,

Perkusívne hviezdy, metronomicky rytmické, udávajú rytmus.

Ona tancuje.

Galaxie majú srdce, ktoré horí láskou k nej.

Pravda a Oheň, Oheň a Pravda.

Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!

Ja sa vraciam.

Ó, Matka Svetla, tvoj tanec! Tvoj tanec!

S ohnivou vášňou mrazivých mimogalaktických priestorov,

Večnej prázdnoty.

Tmy neviditeľnej,

Gigantickej kozmickej víchrice,

Tiahnúcej sa cez celé eóny naspäť do budúcnosti,

Sledujem zrodenie a smrť svetov a zhlukov svetov.

Tvoja pieseň, Matka! Milujem tvoju pieseň!

Elixír nekonečnosti, matematická eufória, vpíjam do seba hudbu.

Pripitý sa potácam svojou cestou priestormi a poliami hviezd.

Čas je ešte mladý. Ponáhľajme sa.

Ja sa vraciam.

Zdar, Veľký Mravec!

Priateľ môjho otca, svedok môjho zrodenia,

Lietajúci Drak dávnych čias,

Chválim tvoju planúcu jasnosť, tvoju neznesiteľnú čistotu ducha.

Chválim tvoju archetypálnu svetlú žiaru,

Ktorá preniká všetkými astrálnymi vecami a očisťuje,

A oddeľuje to, čo bolo nevhodne pomiešané.

Zažiar pri mne. Požehnaj moju dráhu.

Ja sa vraciam.

Zdar, Priepasť Hlbočiny.

Úsmev Matky Svetla zapálil moje bytie.

Pochválený buď Oheň!

Ohnivá Láska!

Kozmický Oheň - Božia Vôľa!

Kozmický Oheň - Boh je Vôľa!

Ja dýcham,

Stojac na gigantickej vlne, jednom Veľkom Drakovi Ohňa.

Vesmír v jedinej iskre.

Jeden Boh. Jedna vyhňa.

Priestorová Matica, kde je to malinké telo?

„Nádoba identifikovaná. Leť, Drak! Leť!"

Priestor za priestorom, plameň za plameňom, eón za eónom,

Požehnaný nekonečným crescendom

Jednej piesne, ktorá je stvorením,

Ja sa vraciam.

Cez Priesmyk Večnosti a sféry Modrej Lagúny,

A Bieleho Pavúka, takého múdreho.

A Veľká Noc, ničota všetkých vecí v prvom okamihu,

A sféry Žltých Oblakov Zázrakov,

Úžasné svetlo predo mnou.

Sieť Lásky. Spoznávam ju.

Neporovnateľná Zlatosť.

Pochválený buď Pán Melchisedek!

A hľa! Biely Orol, môj milovaný, tu si,

Čakáš na mňa na okraji svojich sfér.

Plameň, ktorý povstal k Výšinám.

Nepochopiteľná Láska.

Vrátil som sa.

Zar pohol pravou rukou.

Muridji ho začula a otvorila oči.

Kňažky stále udržiavali spojenie s vysokým jasným plameňom. V ňom držal Biely Orol Zara vo svojich krídlach.

Neha dýchala nekonečnosťou.

Pred minútou, ako Zar vstupoval do sfér Melchisedeka, Muridji uzrela Orla - úzky Plameň obklopený tmavou pestrofarebnou rozľahlosťou galaktických priestorov. Teraz Orol urobil zo svojej Belosti lono a Zar sa znovuzrodil v jeho vnútri.

'Vonku' sa prevrátilo a stalo sa 'vnútri'.

Lietajúci Drak bol odievaný do Bieleho šatu svetla.

Zvláštne, čudné plamene všetkých farieb tancovali v matici svetla, ktoré šestnásť kňažiek utkalo na pódiu.

Také nežné.

Plakala.

Zarova ruka skusmo prehmatávala plasovú podlahu pódia, až kým neobjavila jeho vlastnú hlavu. Cudzinec v tomto svete, dotkol sa kapucne svojho hnedého rúcha, potom svojich kučeravých vlasov, potom svojho krku.

Potom sa prevrátil nabok a pohol ľavým ramenom.

Ale čo bola tá čierna trhlina v jeho aure? Energia jeho ľavej ruky bola čierna ako smola. Muridji žasla, ako môže taká zlovestná čerň existovať súčasne s takým jasom. Svadba Orlovej Belosti a mnohofarebných svetiel Zarovej aury vytvorili na pódiu oslavu svetla.

Opierajúc sa o pravú ruku, mladý muž s pôsobivo širokými plecami sa pomaly posadil; oči mal stále zatvorené.

Vtedy mu čosi vypadlo z vrecka.

V povznesenej intenzite tej chvíle bola Muridji jediná, ktorá si to všimla. Bol to malý predmet. Nedokázala rozoznať, čo to je.

Zrejme by bolo nevhodné upozorniť na to Zara, ktorý ešte pre vonkajší svet ani neotvoril oči, lebo sa stále usiloval spomenúť si, kde je v tomto svete von a dnu, kde hore a kde dole, a prečo je jeho telo také maličké - a je to naozaj jeho telo? - a prečo vlastne pristál tu, namiesto toho, aby spojil svoju podstatu Lietajúceho Draka so zlatou rozžeravenou žiarou Siete Lásky, ktorú videl všade okolo seba, a ktorá bola nekonečne skutočnejšia, a rozľahlejšia, univerzálnejšia, a večnejšia, ako čokoľvek iné v tejto malej sfére - ako na to poukazovalo Vysoké Svetlo Orla.

Toho Bieleho Orla, kvôli ktorému sa vrátil.

Taký nežný.

Dych.

Hlas. Hlas, ktorý k nemu prehováral.

„Spomeň si na Draka, Zar!"

Nedokázal porozumieť významu slov, ale páčil sa mu ten dych.

Taký nežný.

Usmial sa.

„Zar, spomeň si na Draka Hlbočiny a ukotvi sa v ňom!" zopakoval hlas.

Snažil sa mu odovzdať nejakú správu?

Áno! Správu od Bieleho Orla. Hovorila,

„Okraj Výšin. Večná Belosť. Navždy Láska."

Zo svojej podstaty Lietajúceho Draka rozprestretej v nekonečnosti diaľav, Zar odpovedal prúdom teplých víriacich svetiel a zaspieval tú časť piesne stvorenia, ktorá hovorí, ako Matka Svetla z Prvotných Vôd zapálila prvý plameň Kozmického Ohňa. Okamžite sa ozvali hlasy Lietajúcich Drakov zo sféry Veľkého Mravca a tiež z Modrej Lagúny, a spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti. Zo všetkých strán hlasy odpovedali iným hlasom a naplnili kryptu znením búrlivých harmónií.

„Zar? Čo to robíš?" Sediac po jeho boku, Teyani si rukami držala hlavu, otriasaná prudkými kozmickými vetrami. Nebeská hudba bola taká hlasná, až stratila kontakt so svojim telom. Cítila, že sa začína rozplývať v priestore ako zrnko piesku vhodené do oceánu.

Alsibyadi sa jej rozhodla prísť na pomoc. Držiac si svoje ohromné osem-mesiacov-tehotné brucho, vstala a išla sa posadiť vedľa Zara a svojej matky.

„Nie, nechoď blízko!" vyhrešila ju Teyani. „Jeho energia je neuveriteľne nabitá. Mohla by ublížiť dieťatku."

„Ja si to nemyslím," Alsibyadi jej varovanie ignorovala. Hlas-zašepkala Zarovi do ucha, „Tvoja matka, Veľký Drak Hlbočiny. Veľký oheň. Pozri sa do stredu Zeme. Objím ju."

Výsledok bol okamžitý. Zar otvoril oči - dve veľké okná osvetlené kúzelnou žiarou Priesmyku Večnosti, ostrou, dúhovo zafarbenou galaktickosťou Veľkého Mravca, bleskovou žiarou múdrosti sfér Bieleho Pavúka a brilantnou iróniou sfér jeho otca, kde sa čas pohybuje sem a tam, neustále invertujúc prítok a odtok kozmických vetrov a nádejné vyžarovanie novonarodených hviezd.

„Vitaj späť, Drak!" zašepkala mu do ucha Alsibyadi.

S pohľadom zameraným pred seba, neodpovedal jej.

Teyani sa postavila a začala jemne ťahať Alsibyadi za ruku. „Musíme od neho odstúpiť! Je v ňom príliš veľa ohňa. Je to nebezpečné."

„Počkaj. On nevie, čo má robiť," povedala Alsibyadi. Použijúc jemný takmer-Hlas, inštruovala ho, „Elyani musí byť prenesená do pohrebnej krypty. To je tvoja úloha. Teraz sa postav a vezmi jej telo do náručia."

Zar spustil svoju ľavú ruku, veľmi vzpriamene sa postavil, potom sa nahol dopredu a jemne zodvihol Elyanine krehké telo. Závoj, ktorý jej zahaľoval tvár, pritom takmer odpadol. Teyani sa poponáhľala, aby ho upevnila. Hoci aj mŕtva, Nepoškvrnená kňažka mala zostať zahalená.

„Nie, Zar," povedala Alsibyadi, „do pohrebnej krypty ju nemôžeš zobrať pomocou Priestorovej Matice! Tu dole to takto nerobíme. Použi radšej moju myseľ. Vojdi do mojej mysle, ukážem ti cestu."

Hľadiac rovno pred seba, začal kráčať.

Alsibyadi a Teyani ho nasledovali, a za nimi ostatné kňažky Bieleho Orla.

Medzitým Muridji hľadala tú vec, ktorá Zarovi vypadla z vrecka. Netrvalo jej dlho, kým ju našla. Bol to mäkký kameň, veľkosti hrášku.

„Ešte šťastie, že naň nikto nestúpil!" povedala si pre seba Muridji, keď sa zohla po kameň. Mal zvláštnu, rýchlo oscilujúcu energiu, ktorá jej nepríjemným spôsobom rozvibrovala ruku. „Najlepšie bude, keď mu ho hneď dám," pomyslela si a ponáhľala sa za procesiou kňažiek Bieleho Orla. Ale kým ich dobehla, prekračovali už hlavný portál krypty.

Keď zbadal Muridji, Namron si plesol rukou po čele. „Čo do Podsvetia tu robíš ty?"

„Povedala som ti! Bohovia ma poslali!" povedala stručne, keď popri ňom prechádzala a rozbehla sa za Zarom, ktorý sa rýchlo presúval smerom k pohrebným kryptám.

17.3 Citadela nefilimských obrov

Vzhľadom na naliehavosť situácie, rada bafometov sa napriek skorej rannej hodine rozhodla, že Najvyšší Veliteľ Bobros musí byť okamžite kontaktovaný.

Pralaya, ako predsedajúci bafomet, otvoril komunikačný kanál. Po rýchlej výmene poznávacích symbolov a zákonných pozdravov oznámil, „Máme dôležité správy z krajov Stredu Severu, Vaša Excelencia."

„Džex Belaran?" opýtal sa Bobros.

„Nie, svätyňa Eisraimu. Zar Hnedého Rúcha už nemá Persepsov kameň."

„Á, sakra! Dal ho svojmu učiteľovi?"

„Nevyzerá to tak, Vaša Excelencia. Z vibrácií, ktoré z kameňa dostávame sa zdá, že je v rukách starej ženy. Osoby pozoruhodného vhľadu."

„Hnedé Rúcha musia mať podozrenie. Museli dať kameň jednej zo svojich čarodejníc, aby nás špehovala."

„Zatiaľ sme nezachytili žiadne známky toho, že by sa žena snažila skúmať linku, ktorú sme na kameň napojili."

Bobros Hrozný si naozaj robil starosti, „Je možné, že nás skúmala bez toho, aby si to bafometi všimli?"

„Nič nie je nemožné, Vaša Excelencia. Hnedé Rúcha sú múdre. Zatiaľ sme dôkladne preskúmali myseľ ženy a vyzerá to, že si nič nevšimla - čo znamená, že je buď mimoriadne dobre vytrénovaná v umení Hrot-kamufláže alebo vôbec netuší, čo nosí vo svojom vrecku. Nech je to akokoľvek prekvapujúce, usúdili sme, že sa jedná o druhý prípad. Myslím si, že Hnedé Rúcha sa dopustili ťažkej chyby."

„Tomu je ťažké uveriť!" Bobros nebol mužom, ktorý by podceňoval svojich nepriateľov.

„Ale je to každopádne možné. Naše odporúčanie znie - okamžite udrieť. Ako dlho by potrvalo nášmu mužovi, kým by dosiahol Eisraim?"

„Momentálne sa nachádza viac na sever. Vidím to tak, že útok by mohol začať najskôr o päť dní, možno o sedem."

„Nemáme niekoho, kto je k cieľu bližšie? Naše vyhodnotenie situácie je také, že keby bolo ihneď vyslané komando, kameň by padol do našich rúk."

„A čo ak je to pasca?"

„V takom prípade už Hnedé Rúcha vedia, že po nich ideme. Čo by sme mohli stratiť tým, že začneme operáciu?"

„Pravda!" súhlasil Bobros.

„Neexistuje nejaký spôsob, ako urýchliť presun nášho muža? Nedalo by sa z lokálnych zdrojov rýchlejšie zorganizovať iné komando?"

„Hneď teraz sa s ním spojím a dám vám vedieť. Ale zatiaľ pozorne sledujte tú čarodejnicu! Pri prvom náznaku pokusu o prienik do našich polí ju okamžite zabite."

„Už sme prijali všetky potrebné opatrenia, Vaša Excelencia."

„Dobre, dobre, Pralaya. Ale buď opatrný, Hnedé Rúcha sú nebezpečné."

„Vaša Excelencia, dávam vám svoje slovo bafometa, moja rada pristupuje k tejto veci s mimoriadnou opatrnosťou."

Bobros odpovedal nekromancersky sardonickým výbuchom rehotu, ktorý bafomet správne interpretoval ako znak súhlasu a rešpektu.

17.4 Nečakaná návšteva

V akvamarínovej komnate bol Majster Džervin práve uprostred hlbokého rozhovoru so svojim študentom Vlnkom Hnedého Rúcha, ktorý práve strávil noc v paláci Kráľa Vasúkida, oslavujúc úspech rituálu vystúpenia v spoločnosti Maryani a niekoľkých stoviek ďalších hostí, zväčša Nagaov. Boli prerušení sériou náhlivých zaklopaní.

„Ferman!" usmial sa Džervin láskavo, keď rozoznal pevnú ruku vodcu tímu Správcov Polí. Zvýšil hlas, zákonne sa pýtajúc, „Kto, poslaný Pánom Melchisedekom, klope na dvere?"

„Ferman!"

„Poď ďalej, môj priateľ v Zákone!" odpovedal Džervin, zatiaľ čo Vlnko išiel otvoriť dvere.

Vysoký muž sa vrútil do miestnosti. „Majster Džervin, vyskytli sa vážne veci..." Pretože bežal celú cestu z kaplnky Správcov Polí, teraz lapal po dychu.

„Posaď sa, priateľ môj."

„Nemám čas!" potriasol hlavou Ferman. „Majster Džervin, na severe kraja... hneď na hranici s Lazérou... okolo Alverardu... sieť polí je veľmi chorá."

„Jedovatá elementálna špina vyvrátená mlynmi Zákona?"

„Niečo oveľa horšie.. aspoň polovica polí pre ovládanie prírody sa zrútila."

Čo znamenalo, že sa dali očakávať všetky druhy prírodných katastrof, od záplav cez zemetrasenia - možno dokonca aj reťazová reakcia, ktorá by spôsobila pád všetkých polí Stredu Severu.

„Aha!" Džervin si ťahal bradu. „Dokážeme obnoviť polia odtiaľto?"

„Zahájili sme spoločnú procedúru so Správcami Polí v Lazére. Dnes večer by sme už mali vedieť, či sieť reaguje. Ale je tu ešte niečo iné. Niečo hrozné..." Ferman zaváhal.

„Počúvame, Ferman."

„Ako sme testovali jedno z našich triangulárnych polí medzi Eisraimom, Lazérou a Planinou Sorany (kam Majster Esrevin vyslal tím vedený Jopom), podarilo sa nám zachytiť vibráciu, ktorá dokazuje, že v našom kraji je skupina nefilimských Lovcov. Je ich aspoň pätnásť."

„V Eisraime?" Džervin žasol.

„Menej ako deň cesty od svätyne!"

„Kde presne?"

„Nevieme. Keď sme sa ich pokúsili opäť lokalizovať, zamaskovali sa. Nedokázali sme ich nájsť."

„Ale ja som si myslel, že sme eliminovali všetkých Odpadlíckych Lovcov!" zvolal Vlnko.

„Aj ja!" Ferman rozpačito pokrčil plecami. „Možno je to nový klan. Alebo skupina z ďaleka."

„Nemôžu to byť nefilimskí obri, však nie?" zamračil sa Vlnko.

„Ich energia nevykazovala žiadne charakteristické znaky obrov," odpovedal Ferman. „Ale ktovie? Môžu sa nás pokúšať oklamať."

„Musíme sa ísť o tomto porozprávať so Zarom," rozhodol Džervin a neodkladne Hrot-informoval Lermona. „Pôjdeš s nami, Ferman?"

„Nemôžem, Majster Džervin, moji muži na mňa čakajú v kaplnke. Ale keď budete so Zarom, povedzte mu, aby sa pripravil. Možno budeme musieť do Alverardu ihneď vyslať výpravu. Ak nedokážeme sieť opraviť tam... potom nech sa nad nami Pán Melchisedek zmiluje!"

17.5 Majstrovský plán, konečná verzia

„Och, bohovia!" Lermon, ktorý bol prvý, kto došiel na Zarove nádvorie, sotva dokázal uveriť svojim očiam.

Alebo svojim ušiam! Nad tou hudbou zastávala aj supermyseľ - milióny hlasov ozývajúcich sa ad infinitum, vyťahujúc jeho vedomie vysoko do sfér.

Zar napojil svoje hudobné pole na Pieseň Stvorenia.

Donútený zatvoriť oči a vcítiť sa, Lermon sa rozosmial, „Toto je zákonne neskutočné!" Pripitý sa posadil na trávnik.

O desať sekúnd neskôr úplne stratil kontakt s kráľovstvom.

Keď prišli Džervin a Vlnko, našli ho ponoreného v hlbokej meditácii. Tak ďaleko vo sférach, že ani nezaregistroval ich príchod.

Zar, ktorý Drak-tancoval uprostred malého nádvoria, vzdávajúc úctu Matke Nekonečnej Noci, si ich tiež nevšimol.

„Toto je nová zbraň?" spýtal sa Vlnko, keď videl, čo to padá z nebies.

„Nie, to je od bohov," Džervin vzhliadol nahor a zamyslene si žmolil bradu.

Zo svojho sveta, Elyani hádzala na nádvorie lupienky kvetov. Ale nie jedno alebo dve priehrštia, bol to hustý dážď. Priestor bol ožiarený svetelnými zábleskmi, plameňmi všetkých farieb, tancujúcimi geometrickými tvarmi.

„Ale čo je toto za hudbu?" Vlnko, ktorému sa chcelo plakať od radosti, musel kričať, aby ho bolo počuť, taká ohlušujúca bola hudba. „Aj tá je od bohov?"

„E-e! Od Lietajúcich Drakov."

Uprostred nádvoria sa Zar točil a skákal, tkajúc svojimi pohybmi svetelné vzory. V jeho pohyboch bola mágia. Cez neho, Drak Hlbočiny tancoval Pieseň Stvorenia.

Okúzlený, Vlnko Hnedého Rúcha začal pohybovať rukami, napodobňujúc Zara. „Aj ja sa chcem naučiť takto tancovať!" Unesený neodolateľným nadšením okamihu, preskákal doprostred nádvoria, postavil sa pred Zara a čo najlepšie sa snažil imitovať jeho pohyby.

Keby nebolo posledných správ z Alverardu, predzvesti hroziaceho kolapsu globálnej siete polí, keby nebolo moru, ktorý ohrozoval západnú časť kraja, a sucha, ktoré sa pomaly šírilo zo susedných Západných Planín, a pätnástich nefilimských Lovcov, ktorých Fermanovi Správcovia Polí spozorovali niekoľko hodín cesty od svätyne, a smrti filosteropov, a iných znakov nastávajúcej katastrofy, Džervin by pravdepodobne skákal a tancoval spolu s nimi.

Vzdychol si.

Zar chytil Vlnka za ruku a spolu sa začali točiť. Ošľahávaný extravagantnou intenzitou ohňa Lietajúcich Drakov, okúzlený Matkou Nekonečnej Noci, Vlnkove oči a ústa boli doširoka otvorené, ako sa po nádvorí pohyboval s pôvabom nebeskej kobylky.

Medzitým Elyani vlievala záplavy kvetov do Lermona, ktorý bol teraz v najvyššom štádiu meditácie, úplne odpojený od sformovaného vesmíru.

A Pieseň Stvorenia znela, trilióny anjelských chórov, ktoré spolu komunikujú.

Džervin sa chytil rukami za hlavu a rozmýšľal, ako by priviedol svojich študentov naspäť do kráľovstva, a to rýchlo.

Práve v tejto chvíli došli na nádvorie Teyani a Alsibyadi. Hudba ich neprekvapila - už ju počuli ráno, keď sa Zar vrátil. Ale záplava padajúcich kvetov ich donútila k jednohlasnému ohromenému výkriku, „Óóóóch!" Vtedy už bolo nebeské svetlo také koncentrované, že nádvorie vyzeralo ako vnútro nejakého gigantického kvetu sveta bohov, z ktorého sa šírili nezákonne bláznivé vône.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, slečny Bieleho Orla," pozdravil ich Džervin.

Nepočuli ho.

Použil teda Hrot, „Pochválený buď Pán Melchisedek, slečny Bieleho Orla. Ako vidíte, práve sme tu mali mať dôležité strategické stretnutie." Myslel si, že to bol dôvod, prečo prišli. Inšpirovaná Teyani sa často bez varovania objavila na dôležitých stretnutiach.

„Vlastne sme sem neprišli kvôli tomu," povedala potom, ako zákonne opätovala pozdrav, takmer neveriaco hľadiac na Zara a Vlnka. „Prišli sme oznámiť dôležité novinky."

„A čo sú tieto dôležité novinky?"

Bola to Alsibyadi, ktorá odpovedala, „Orákulum Bieleho Orla oznámilo, že ja mám vyliečiť Zara: očistiť jeho ruku od Ahrimanovej temnoty vykonaním rituálu vzývania síl Výšin. A to ihneď."

„Ako skvele načasované!" Džervin sa zase chytil za hlavu.

„Čože?" Lermon bol naspäť vo svojom tele. „Ale čo bude s dieťatkom?" vykríkol v hrôze.

Teyani našpúlila pery dopredu a prikývla, držiac Orlove Svetlo.

„Nie je sa čoho obávať," odpovedala Alsibyadi v úplnej viere. „Biely Orol bude s nami."

„Toto je smiešne!" postavil sa Lermon. „Tá čierna smola v jeho ruke je príšerne toxická. Nechceš mi povedať, že..."

„Strácaš čas," prerušila ho Alsibyadi. „Už som sa rozhodla."

„Ale aké to bolo orákulum?" Lermona pojalo podozrenie. „Aká bola otázka? A kto ju položil?"

„Orákulum nevzišlo ako odpoveď na otázku," povedala Teyani. „Bolo prijaté nami všetkými počas nášho ranného rituálu v kaplnke Bieleho Orla."

„Teyani, ja proti tomuto namietam," Lermon zvýšil hlas. „Ak je potrebná očista, je na Hnedých Rúchach, aby ju urobili. Veď sme sa ešte ani nepokúsili na Zarovu ruku projektovať Slovo Hromu. Prečo by mala kňažka Bieleho Orla v ôsmom mesiaci tehotenstva takto riskovať?"

„Myšlienka, že by som to mohla vedieť urobiť lepšie ako ty, ti vôbec nenapadla, však?!" Alsibyadi bola rozhorčená. A počas ohnivej výmeny názorov, ktorá nasledovala, si Džervin všimol, že na nádvorie došla Muridji Purpurového Rúcha.

„Zdá sa, že máte veľa práce!" povedala prorokyňa Džervinovi cez tmu viditeľnú, ohromená všetkými tými vecami, ktoré sa tam diali.

„Čo pre teba môžeme urobiť, moja dobrá Muridji?" prehovoril k nej Džervin cez Hrot. Hudba Lietajúcich Drakov bola taká hlučná, že sa cez priestor takmer nepočuli.

„Chcela som hovoriť so Zarom. Ale myslím, že radšej prídem neskôr," Hrot-odvetila stará kňažka a vložila si mäkký kameň naspäť do vrecka. A otočila sa a odišla.

Džervin sa odpojil od zmyslov a vydal sa na rýchlu exkurziu do ríše Hromu, hľadajúc inšpiráciu. Keď sa vrátil, opýtal sa Teyani, „Ako sa vám ráno podarilo primäť Zara, aby odniesol Elyanine telo do pohrebnej krypty?"

„Alsibyadi mu požičala svoju myseľ," odpovedala.

„Ale to je veľmi nebezpečné!" Džervin vystrúhal grimasu. „Pri energiách Lietajúcich Drakov, ktoré teraz Zar drží, sa mohla škaredo spáliť!"

„Nie! Vôbec nie!" Alsibyadi prerušila svoju hádku s Lermonom, aby mohla protestovať. „Ja som nič nerobila! Bol to Orol, ktorý to robil cezo mňa."

„Jasné. Ale..." Džervin si vzdychol, „Potreboval by som sa so Zarom vážne porozprávať. Mohol by to Orol pre mňa zariadiť, Alsibyadi?"

„Pravdepodobne," vysoko tehotná kňažka zatvorila oči.

Hudobné pole ihneď utíchlo.

Sprcha nebeských kvetov ustala.

Zar sa obrátil k Džervinovi a zostal nehybný.

Na nádvorie sa zniesol hlboký mier, akoby všetci a všetko prestalo dýchať, ale nie preto, že by zadržiavali dych, ale preto, že namiesto vzduchu dýchali nekonečne pokojné Biele Svetlo Orla. Iba Vlnko ďalej skákal a tancoval v zadnej časti nádvoria, ale aj to sa zdalo byť súčasťou pokoja.

„Poďme sa rozprávať!" Alsibyadi zobrala Džervina za rameno. Spolu sa pohli k Zarovi, ktorého úsmev žiaril nekonečnou nehou Orla.

V tom úsmeve bolo toľko lásky.

Džervin mal v očiach slzy.

Zar pomaly natiahol ruku smerom k Džervinovi a zľahka sa dotkol jeho ramena. „Darček!" zašepkal. „Všetka sláva učiteľovi!" A použijúc silu Hrotu, ukázal Džervinovi majstrovský plán, ktorý pripravil pre prenos Archívu.

Bolo to supermentálne dokonalé. Úžasná, Hrot-kondenzovaná myšlienková forma, ktorá dávala zmysel od Hlbokých Podsvetí až po vrchol vševidúcej helmy Pána Ganu, vysoko v Nebesách Zjavenia. Čerpala z niekoľkých Univerzálnych Bánk Znalostí a brala do úvahy každého jedného pešiaka na šachovnici kráľovstva. Boli tu triky a pasce pre všetky zúčastnené strany, od kráľovej administratívy až po nekromancerov Východného Polostrova. Boli tu umelecky spracované podrobnosti a mnoho takého potrebného zmyslu pre humor, bez ktorého veľkí anjeli neradi poskytujú svoju pomoc. A v pozadí celého toho bola hrubá sila Lietajúcich Drakov.

Džervin sa rozosmial a zatlieskal rukami.

Poprvýkrát za tridsaťosem rokov sa cítil byť pripravený na konečnú bitku.

A z Polí Pokoja, Barkhan Zér a Orest, ktorí zostúpili z Výšin, aby pomohli dokončiť výstavbu Archívnej svätyne svetla, tiež tlieskali a gratulovali Džervinovi. A ďaleko, ďaleko od Eisraimu, v ľadovej jaskyni, kam svetlo dňa nikdy nedosiahlo, starý Ran Gereset tiež zatlieskal rukami. Čas sa blížil, dni boli zrátané. Rituál, ktorý vykonával tridsaťosem rokov bez prerušenia, sa chýlil ku koncu.

„Všetka sláva učiteľovi!"

Zatvoriac oči, Džervin prijal lásku, ktorú do neho Biely Orol vlieval cez Zara a nasmeroval ju k svojmu učiteľovi, Orestovi.

Svetlo sa stretlo so svetlom.

Orlo-vosť a Hrom.

Tam, kde sa Nebesá Zjavenia stretávajú s Okrajom Výšin.

A pod tým, čo bolo ale dosť vysoko, Elyani zhliadla nadol do kráľovstva a jedným zo svojich úsmevov zohriala srdcia všetkých, ktorí boli na nádvorí - nebeský úsmev, nabitý mystériami nebies bohov. Vlnko vďaka tomu začal tancovať ešte rýchlejšie a extatickejšie.

„Ďakujem ti, Alsibyadi," povedal Džervin pokojným hlasom.

„Bol to dobrý rozhovor?" opýtala sa.

„Najlepší, aký sme doteraz mali."

„Dobre. Tak môžem teraz vyliečiť jeho ruku?" zabodla svoj naliehavý pohľad do sivozelených Džervinových očí, hlbších ako Priesmyk Večnosti.

„Dnes v noci sa Zar možno bude musieť zúčastniť expedície do severných častí nášho kraja, kde sieť polí potrebuje súrne liečenie. Bude môcť odísť pri západe slnka?" vyjednával Džervin.

„Dávam ti svoje slovo!" odpovedala Alsibyadi z Orla, bez najmenšieho zaváhania.

„Nuž, tak potom..." Džervin pozdvihol ruky, ako sa obrátil k Teyani, „nech si ho Biele Orly zoberú!"

Teyani, ktorej energia bola stále rozpálená od objatia na Okraji Výšin, zoslala na Džervina ďalšiu vlnu Orlovej ohnivej Lásky.

„Všetka sláva učiteľovi!" usmial sa Nositeľ Blesku a vlna vystúpila priamo do svätyne v Poliach Pokoja, kde pracovali Orest a Barkhan Zér.

Barkhan Zér nemal žiaden problém rozoznať, odkiaľ pochádzalo to Svetlo - poznal naspamäť každý centimeter Teyaninej nekonečnosti ešte pred vznikom času. Zašepkal Orestovi, „Moja milovaná priateľka ide z Džervinovho študenta vytriasť Výšiny! Úbohý mladík, nemá predstavu, do čoho ide."

Lermon ho počul. Keď pochopil, že za tým všetkým je Teyani, trochu ho to uistilo, že sa dieťatku nič nestane.

„Poďme," povedal Džervin Lermonovi. „Ferman na nás čaká."

„A čo s ním?" Lermon ukázal na Vlnka, ktorý bol stále úplne mimo, oči a ústa doširoka otvorené, Drak-skákajúc a tancujúc pod poliami hviezd.

„Ach, nechaj ho tancovať," pokrčil plecami Džervin. „Je to pre neho dobré. Keby sa do západu slnka nevrátil, pošleme Maryani, aby ho vyzdvihla."

Vtedy už Alsibyadi odchádzala z nádvoria, nasledovaná Teyani a Zarom.

„Rituál má prebehnúť v kaplnke Bieleho Orla," oznámila Teyani.

17.6 Prvá cesta do Výšin

Hneď ako Biele Orly došli do svojej kaplnky, pomerne malej miestnosti s vysokou kupolovitou klenbou, Alsibyadi prikázala Zarovi, aby sa posadil do stredu veľkého svetelného kruhu, ktorý žiaril z plasovej podlahy uprostred množstva iných geometrických obrazcov.

Teyani to pripomenulo inauguračný deň, keď pred dvadsiatimiôsmimi rokmi so svojou priateľkou Adyou vykonali v kaplnke svoj prvý rituál. Melchard Hnedého Rúcha bol čestným hosťom, pretože bol hlavným architektom, ktorý viedol tím zákonných murárov. Adya, ktorá sa za neho mala vydať, trvala na tom, že musí sedieť priamo uprostred kruhu.

V záblesku si Teyani spomenula, ako Lermon, odetý vo svojom čisto novom hnedom rúchu, stál v zadnej časti kaplnky, držiac Džervina za ruku. Práve dovŕšil sedem rokov a na jeho narodeniny ho Džervin oficiálne prijal za svojho študenta v Hrome. Kaplnka bola nabitá vysokými kňazmi a zástupcami rôznych rádov, mnoho dôležitých ľudí muselo dokonca stáť vonku. A predsa tam na túto zákonnú lahôdku boli len dve kňažky Bieleho Orla: ona a Adya. Aké nezákonne nepríjemné!

Po inauguračnom dni vyzerala byť kaplnka žalostne prázdna, s Adyou na jednej strane a Teyani na druhej. A potom Adya umrela a zanechala novonarodenú Elyani v jej starostlivosti. Alsibyadi mala vtedy sotva dva roky. Boli to ťažké časy. Všetci Teyanini priatelia boli zabití v Karlinge. Jej pokusy pritiahnuť kňažky Bieleho Orla z iných krajov zlyhali, hlavne preto, že ich v celom kráľovstve zostalo už tak málo. A nikto v Eisraime neprejavil záujem pridať sa k tomuto neznámemu rádu vedenému dvadsaťdvaročnou veľmajsterkou. Skutočnosť, že okoloidúci často počuli v kaplnke plakať jej deti, tiež nepomohla.

A predsa to boli úžasné roky. Orol sústavne požehnával kaplnku záplavou Bieleho Svetla. Džervin, ktorý v týchto ťažkých časoch stál po Teyaninom boku, tkal Teyanin Hrot a zasväcoval ju do ohromujúcich mystérií Hromu. Každú noc ju prišiel navštíviť v jej kaplnke. Prinášal so sebou hostinu poznania, zdieľal s ňou tajomstvá Hnedého Rúcha a brával ju so sebou na cesty sférami. Keď si zúfala, že jej rád je prázdny, Džervin ukázal na detské postieľky, „Pozri sa na tieto svoje dve krásne študentky! Vieš si predstaviť, aké budú mocné, keď sa z nich stanú ženy? Moje slovo Hromu - Biele Orly budú pýchou Eisraimu!"

A teraz, deň potom ako Elyani uspela v rituále vystupujúcej bohyne, kvitnúca Alsibyadi stála veľmi vzpriamene pred Orlovým oltárom, pripravená invokovať sily anjelov Výšin pre jeden z najzložitejších rituálov očisty - tej škaredej, priepastne hriešnej, beznádejne nereagujúcej a diabolsky odolnej čiernej substancie Ahrimana.

„Si v poriadku, Teyani?" spýtala sa Alsibyadi, keď videla, že jej matka má v očiach slzy.

„Áno. Áno."

„Chceš spievať prvé hymny?"

„Nie. Toto je tvoj rituál, láska moja." Jednou z najkrajších vecí, ktoré sa Teyani naučila od Džervina, bolo umenie nechať prevedenie dôležitých úloh na mladých ľuďoch, kedykoľvek to len bolo možné.

„Tak sa teraz pozrime na túto ruku," Alsibyadi sa zohla k Zarovi, ktorý sedel v meditačnej polohe, nehybný ako skala. „Bolí to?"

Zar otvoril oči a usmial sa na ňu ako malé dieťa. Trvalo mu niekoľko sekúnd, kým pochopil, že mu položila otázku, po čom opäť zatvoril oči a dovolil Priestorovej Matici, aby mu poradila vhodnú odpoveď.

„Žiadne myšlienky, len Drak!" vyšlo z jeho úst.

„Ďaleko, ďaleko od svojho ľudského Ja," Teyani si išla sadnúť za neho. „Preto Orol chce, aby sme na ňom pracovali hneď teraz."

Alsibyadi chytila Zarovu ľavú ruku. Fyzicky vyzerala ako normálna ruka - pravdaže, mimo toho, že bola paralyzovaná. Ale aura končila pri zápästí, ďalej pokračovala už len zlovestná čierna silueta. Znelo to ako falošná nota v inak šťastnom a zdravým prekypujúcom Zarovom Drak-posilnenom éterickom tele.

Išla naspäť k malému oltáru, ktorý bol osvetlený jedinou olejovou lampou. Naaranžovala pomôcky a skromnú obetu: iba jedno biele ovocie, tri kvety, za hrsť ryže, malú misku naplnenú vodou a nádobku voňavého oleja. A začala Hlas-projektovať otvárajúce hymny Orlovho rituálu k Výšinám.

„Nech sa ona, ktorá je, ktorá bola, a ktorá bude,

Vráti naspäť do svojho zdroja,

A za nekonečnosťou jej Kozmickej Noci,

Spozná to, čo nikto nepochopí..."

Ktosi zaklopal na dvere, „Alsibyadi!"

Vystrašená, Biela kňažka sa obrátila.

K jej dokonalému ohromeniu, Teyani už nebola v miestnosti.

„Alsibyadi, to som ja, Vlnko! Môžem ísť dovnútra?"

„Ale..." zamračila sa Alsibyadi, „čo bude s mojím rituálom?"

Vlnko, ktorého oči stále žiarili plamennými ozvenami Piesne Stvorenia, vošiel do kaplnky. „Si pripravený, braček?"

„V podstate áno, braček!" Zar sa postavil a zahľadel sa nadol na svoju ľavú päsť.

„Och!" vykríkol sklamane Vlnko, keď videl, že tá čierna škvrna je stále na Zarovej ruke. „Takže rituál nefungoval?"

„Ale áno! Pozri, teraz ňou už môžem hýbať," povedal Zar a zatínal a otváral svoju päsť. Potom sa na Alsibyadi záhadne usmial, „Okrem toho sme sotva začali, však?"

„Ale..." Alsibyadi hľadala slová.

„Budeme pokračovať hneď, ako sa vrátim z Alverardu," povedal Zar.

„Je to fajn, vidieť ťa zase pri zmysloch!" Vlnko položil ruku na Zarove masívne prsné svaly, hľadiac na vysokú kupolu kaplnky. „Máte to tu krásne," vzdal kompliment Alsibyadi. „Počul som, že ju postavil Melchard, je to tak?"

Alsibyadi neveriaco hľadela na tých dvoch mužov. „Takže... vy teraz idete preč?"

Zar prikývol a zabodol do jej vyjavených očí pohľad plný nekonečnej nehy, Belosti a Orlo-vosti. „Nebudem ti ďakovať. A nepoviem zbohom," pozdravil ju, akoby mala presne vedieť, čo tým myslí. A vyšiel von.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!" povedal Vlnko mimoriadne zdvorilým hlasom, ktorý zušľachťoval odkedy začal nový život, a ponáhľal sa za Zarom, ktorý rýchlym krokom odchádzal preč.

Opierajúc sa o živú stenu, zmätená Alsibyadi vyšpúlila pery a pohladila si bradu.

Pozrela nahor na dóm kaplnky. Nebolo tam žiadne špeciálne svetlo, ani žiadna zvláštna prítomnosť, ktorá by naznačovala, že sa odohralo niečo nezvyčajné.

Ale kde bola Teyani?

Až keď vyšla na nádvorie pred kaplnkou, vtedy pochopila.

„Och, bohovia!" vykríkla, hľadiac na červenkasté odtiene hmiel.

Slnko práve zapadalo.

Od začiatku jej rituálu ubehlo viac ako desať hodín.

Desať hodín!

Ale ako? A kde?

Zavolal na ňu váhavý hlas, „Alsibyadi?"

Vo dverách kaplnky stála krehká silueta.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, prorokyňa Muridji!"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, dieťa moje. Nie je s tebou náhodou Zar?"

„Moja dobrá Muridji, práve odišiel. Niekoľko dní bude mimo svätyne."

„Na severe? Ide opraviť polia v Alverarde?" hádala Muridji.

Alsibyadi sa pobavene usmiala. Netrvalo jej dlho, kým to zistila. „Ak sa poponáhľaš, možno ho chytíš ešte predtým, ako odíde."

„Nie, to nie je problém, určite má strašne veľa práce. V Alverarde je taký nezákonný bordel! Dusia sa v tom čiernom mraku, ktorý vychádza z ich svätyne, ako v nejakom obrovskom prde. Už teraz to zabilo stovky ľudí, všade sú mŕtvoly," znepokojene potriasla hlavou Muridji. „Uvidím sa so Zarom, keď sa vráti. Ibaže... ty s ním pravdepodobne budeš ešte skôr, nie?" Muridji chytila kameň, ktorý mala vo vrecku a uvažovala, či ho má dať Alsibyadi.

„Chceš, aby som mu odovzdala odkaz?" ponúkla sa Alsibyadi.

„Odkaz? Áno, to bude najlepšie. Povedz mu, že stará Muridji našla mäkký kameň, ktorý mu dnes ráno v hlavnej krypte vypadol z vrecka."

„Zákonne odovzdám, Muridji. Hneď, ako sa s ním stretnem."

17.7 Hľadanie otráveného darčeka

Neskôr ten večer bol Džervin v kaplnke Správcov Polí, pracujúc s Fermanovým tímom, keď dostal naliehavý Hrot-signál od Zara. Zar bol práve na palube loďky na rieke Svätej Fontelayne, na ceste k severnej hranici kraja Eisraimu. Práve si uvedomil, že kameň, ktorý mu daroval Lovec Perseps, už nie je v jeho vrecku.

„Chceš povedať, že si stratil kľúč k ochrannému štítu Džex Belaranu?" vybuchol Džervin do smiechu, ako to Majstri Hromu zvyčajne robievajú, keď sa dozvedia katastrofálne správy.

„Ešte nie je stratený," Hrot-odvetil Zar. „Prehľadal som priestor a predmet našiel. Má ho Muridji Purpurového Rúcha."

„Naša dobrá Muridji?" Džervin sotva dokázal uveriť vlastnému Hrotu. „Ako do Ďalekého Podsvetia sa to mohlo stať?"

„Neviem, ale máme tu pavúka v hrnci. Keď som preskúmaval sieť okolo nej, objavil som čudné pole, ktoré nie je eisraimského pôvodu."

„Si si istý? Muridji je ostrá. Možno je to len niečo, čo sama utkala, podľa mystérií Purpurového Rúcha," Hrot-poznamenal Džervin. „Čo presne si videl?"

„Linku, ktorá ju spája so vzdialeným miestom. Nechcel som ju sledovať, pretože by som odhalil svoju prítomnosť. Zariadenie je mimoriadne jemné. Ktokoľvek ho utkal, musel to byť špičkový Správca Polí."

„Nejako si nedokážem predstaviť Muridji ako tajného agenta, ktorý pracuje proti nám," Džervin vystrúhal úsmev. „Dovoľ mi s ňou prehovoriť. Musí to mať nejaké jednoduché vysvetlenie."

„Džervin, cítim veľké nebezpečenstvo," Hrot-varoval ho Zar. „Žiadam povolenie okamžite sa vrátiť do svätyne."

„Nemožné. Situácia na severe je príliš kritická. Nemôžeme riskovať, že náš tím v Alverarde povraždia. Nechaj ma toto vyriešiť z Hromu. Ozvem sa ti cez Hrot v najbližších hodinách."

V rozpakoch, Džervin požiadal Fermana a jeho mužov, aby ho na chvíľu ospravedlnili. Jednoducho nedokázal uveriť, že by Muridji, ktorú poznal štyridsať rokov, ukradla kameň. Nebola Zarova jasnosť mysle zatienená jeho cestou k Lietajúcim Drakom?

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin!" pozdravil ho Namron zo strechy kaplnky.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, môj dobrý Namron!" pozrel sa hore Džervin. „Povedz mi, nevidel si dnes Muridji?"

„Och!" Namron neskrýval svoje rozhorčenie. „Dnes ráno ma nachytala na jeden zo svojich trikov. Napriek vašim rozkazom sa jej podarilo prekĺznuť do hlavnej krypty. Pokúsil som sa ju udržať vonku, ale podarilo sa jej prejsť tajným priechodom. Zrejme tým v tretej hale Melchisedeka."

Takže predsa len niečo viselo vo vzduchu!

„Majster Džervin!" zavolal cez tmu viditeľnú Khej, Správca Polí. „Prosím, hneď príďte! Hrozné správy z Romeranu: sieť Západných Planín je nestabilná! To ešte viac zhoršilo stav v Alverarde. Celá sieť Stredu Severu sa môže každú chvíľu zrútiť!"

„Idem v Zákone!" povedal Džervin a utekal naspäť do budovy.

17.8 Alverard, na severnej hranici kraja Eisraimu

Lermon, Vlnko a Zar došli do Alverardu pred úsvitom.

Vzduch bol vlhký. Hmla bola hustá. Lepila sa na kožu a dráždila pľúca.

Vystupujúc z loďky, Vlnko zavetril nozdrami, „Čo je to za pach?"

„Smrť," odpovedal Zar svojim hlbokým Dračím hlasom a zakryl si hlavu kapucňou svojho hnedého rúcha.

Esrevin a jeho muži, ktorí pricestovali z Lazéry deň predtým, ich čakali na okraji mesta. Stáli okolo táboráka a zohrievali si ruky.

Pelden, hlava Správcov Polí Lazéry, ich stručne informoval. „Polia na nás z tmy viditeľnej vracajú Škaredé Podsvetie!" znechutene začal dlhý chudý muž v strednom veku. „Jedovatý elementálny sliz, aký si len ťažko dokážete predstaviť. Tentokrát nielenže ľudia ochoreli, ale postihlo to aj ich mysle. V postihnutej oblasti sa ľudia navzájom zabíjajú - šialenstvo veľkého rozsahu. Jeden druhého ubije na smrť. Poškrtia vlastné deti. Hodia sa do rieky. Mlátia palicami živé steny svojich domov. Včera sme v meste videli niekoľko príšerných scén: na uliciach boli zmrzačené mŕtvoly, ľudia ako šialení behali všetkými smermi a vrieskali ako v jaskyniach zúfalstva."

„Je tu aj zopár dobrých správ," dodal Esrevin a jeho stále žoviálny hlas nevyzeral byť ovplyvnený nepríjemným dianím. „Komunikoval som s vašimi ľuďmi v Eisraime. Ferman a Džervin hovoria, že s pomocou môjho tímu zrejme budú vedieť opraviť sieť, za predpokladu, že diera vo svätyni Alverardu bude zaplátaná."

„Chceš povedať, že kňazi Alverardu stále vykonávajú rituály mlynov Zákona?" opýtal sa zhrozene Lermon.

„Och, nie," odvetil Pelden. „Všetci boli zabití, zrejme hneď prvými vlnami slizu, ktoré vzišli z ich rituálov. Ale to nezastavilo prúdy toxického elementálneho bahna."

„Čože? Bahno odtiaľ stále prúdi, aj keď boli rituály mlynov zastavené?"

„Presne tak. A stále to pokračuje."

Vlnko nahlas zapískal. „Tak to je novinka!"

Sieť nielen že bola poškodená, ale aj tiekla. Normálne, astrálne energie zo siete prúdili iba vtedy, keď boli vyvolané rituálmi mlynov Zákona.

„Podľa správ, ktoré sme dostali počas noci, sa rovnaká vec udiala aj v krajoch Západných Pobreží a na východe. V posledných dňoch sa situácia výrazne zhoršila."

„Takže, Majster Esrevin, aký je váš plán?" opýtal sa Lermon.

Majster Esrevin, rovnako ako Džervin, mal vždy nejaký plán.

„V každom rohu mesta sme umiestnili dvoch našich Správcov Polí. Sú pripravení vytvoriť rezonanciu so svätyňami Lazéry a Eisraimu. Ako som vám už povedal, je tu reálna šanca, že sa nám podarí sieť opraviť. Ale skôr, ako k tomu môže dôjsť, potrebujeme sa zbaviť hlavnej trhliny."

„Kde?" opýtal sa Zar.

„Svätyňa sa nachádza uprostred Alverardu, je to sotva hodinu cesty odtiaľto."

„A ako si želáte, aby sme tú trhlinu zaplátali, Majster Esrevin? Hlas a kamene, predpokladám?" spýtal sa ho Vlnko.

Pelden a jeho Správcovia si až príliš dobre pamätali, ako Vlnko vrieskal na vysokých kňazov ich svätyne, nazýval ich všemožnými šťavnatými menami, pľuval na podlahu a vylieval im do tvárí vedrá plné bieleho slizu. Sotva dokázali uveriť tomu, aký zákonne distingvovaný mladý muž sa z neho stal.

„Domnievam sa, že Hlas a kamene budú v tomto prípade ideálnymi prostriedkami," odpovedal Majster Esrevin zámerne zákonne formálnym hlasom.

„Ale budete si musieť držať svoj Hrot," varoval ich Pelden. „Ak dovolíte tejto elementálnej sračke, aby sa dostala do vašej energie, bude z vás žrádlo pre Podsvetie."

„Tam dole je to riadny bordel," potvrdil iný Správca Polí, ukazujúc na Alverard. „Hlavne v blízkosti svätyne. Včera sa tam Majster Pelden pokúšal dostať, ale v polovici cesty sa musel vrátiť."

„Myslím, že by sme mali najprv urobiť rýchly prieskum," navrhol Zar.

Esrevin a Lermon súhlasili. Rozhodli sa, že po ich návrate zvolajú stretnutie.

Potom ako dostal od Peldena informácie o polohe svätyne, Zar zhodil svoju tašku vedľa ohniska.

„Už si úplne naspäť?" spýtal sa ho Lermon.

„Nie," povedal Zar úprimne.

„Priestory Lietajúcich Drakov?"

„Nie. To bolo ľahké. Čo ma naozaj dostalo, boli Alsibyadine Výšiny," priznal, hľadiac dole na svoju ľavú päsť. „Už ti to niekedy urobili?"

„Muž Zákona..." Lermonove oči začali rýchlo klipkať, „počas môjho detstva, keď Džervin trénoval Teyani, s tým nevedeli prestať! To je tá vec s Bielymi Orlami, nikdy neprestanú," vybuchol do smiechu Lermon. „Keby si vedel, čo sa stalo, keď sme s Alsibyadi počali dieťa!"

„Povieš mi to cestou domov," usmial sa Zar, spomínajúc na fontánu modrého Života a Svetlo sveta bohov.

„Nie!" odvetil Lermon. „Si si istý, že nechceš, aby šiel niekto s tebou?"

„Nechcem. Budem bežať. Aj tak v Alverarde nie sú žiadni vojaci, nie?"

„Nie," pridal sa Pelden. „Požiadali sme knieža Eisraimu, aby ich držal preč odtiaľto. Posledné, čo potrebujeme, je šialený batalión, ktorý to tu bude celé valcovať."

„Zbohom, muži Zákona!" Zar plesol Lermona po pleci a rozbehol sa preč.

„Priateľ, musím s tebou hovoriť," povedal Pelden, ako sledoval Zara miznúceho v hustých špinavošedých hmlách. Chytil Lermona za rameno a odviedol ho od skupiny mužov, ktorí si okolo ohňa zohrievali ruky a zákonne sa rozprávali. Keď sa uistil, že ho nikto nepočuje, opýtal sa, „Zistil už niekto v Eisraime, čo do Podsvetia sa stalo s Fridrikom Lovcom?"

„Zmizol. Podľa Zarovej vízie ho zabili. Zabili škaredým spôsobom. Niekto, nevieme kto, úplne vymazal jeho astrálne telo. Nezostalo z neho nič, ani len tieň v jaskyniach zúfalstva."

„Je pre mňa ťažké uveriť, že to bol zradca," priznal sa Pelden. „Bol to... môj priateľ."

„Ja viem. Bol to taký zákonne príjemný človek. A predsa bol len vrecom plným lží. Jeho príbeh bol kompletne vymyslený. Vieš o tom, že Lovci Džex Belaranu o ňom nikdy nepočuli, nie?"

„Mm... pravdaže, okrem prípadu, že to boli oni, kto ho poslal. Pomyslel si na túto možnosť?"

To by bol úplný horor.

Lermon sa radšej zasmial, „Tak to by bol koniec Zákona!"

„Vážne, Lermon. Čo ak to boli Lovci Džex Belaranu, ktorí sa s nami pohrali? S tými pätnástimi Lovcami, ktorí sa potulujú okolo vašej svätyne..."

„Viem, viem. Celá línia Hromu je na najvyššom stupni pohotovosti. Kým nezistíme viac, sám Džervin spáva v krypte Archívnych kameňov."

„Okrem Džex Belaranu, kto ešte mohol poslať Fridrika?" naliehal Pelden.

„Mohla to byť kráľova administratíva. Medzi nimi je strašne veľa frakcií. Tiež to mohli byť obri."

Ešte horšie ako Lovci.

„Obri sú príliš ďaleko!" namietal Pelden. „A prečo by..."

„Poplach!" varovný Hrot-signál prerušil ich rozhovor. „Blížia sa dvaja neznámi muži. Všetci okamžite naspäť k ohňu!"

Pelden a Lermon utekali k ostatným.

Vlnko bol dosť vzrušený. „Priniesol som za tašku zbraní z mäkkých kameňov," povedal Esrevinovi. „Nový typ. Ešte sme nemali možnosť ich odskúšať.

„Nemyslím si, že nám hrozí nebezpečenstvo," povedal Esrevin potom, ako zatvoril oči, aby sa vcítil do dvoch duší.

Všetci zostali ticho. Praskanie ohňa sa zrazu ozývalo príliš nahlas.

Čakali, pokúšajúc sa prečítať hmly, a držali v rukách zbrane z mäkkých kameňov, ktoré si priniesli so sebou. V Lazére, rovnako ako v Eisraime, to boli Správcovia Polí, kto vyrábal mäkké kamene.

Keďže sa nik neukázal, po niekoľkých minútach sa zhodli na tom, že tí muži sa museli obrátiť. „Vzduch je čistý!" uistil ich Esrevin. „Ale kým sa nevráti Zar, mali by sme zostať všetci pohromade."

„Ako dlho bude preč?" opýtal sa Lermona jeden zo Správcov Polí.

„Najviac dve hodiny."

„Majster Vlnko!" Esrevin dostal nápad. „My z Lazéry sme boli veľmi sklamaní, že sme sa nemohli zúčastniť Elyaninho rituálu vystúpenia. Ako iste viete, mali sme v našej svätyni veľa neodkladnej práce."

„Rituál vystúpenia bol skutočne ohromný!" pozdvihol Vlnko ruky.

„Opíšete nám jeho priebeh, Majster Vlnko?" spýtal sa Esrevin.

„Ale zákonne samozrejme!"

„Áno! Vlnko Hnedého Rúcha je taký dobrý rozprávač," súhlasili muži a uhniezdili sa okolo ohňa, aby ho počúvali.

17.9 Temná noc kráľovstva

Zar sa vrátil hodinu po úsvite. Našiel malú skupinku, ako do seba dychtivo nasáva Vlnkove slová. Dostali sa až po oslavu v paláci Kráľa Vasúkida, kde mali architekti Nagaov obdržať vyznamenania. Maryani mala dlhý a fascinujúci rozhovor s Amaranom Veľkých Bojovníkov, ktorý chcel poznať všetky detaily rituálu vystúpenia, aby o tom mohol porozprávať svojim bratom v Mount Lorzen na hostine, ktorá sa mala uskutočniť o tri týždne neskôr. Z ničoho nič zrazu vo Vasúkovej recepčnej hale začali padať zlaté kvety, k obrovskej radosti Nagaov.

Keď uvideli Zara, Správcovia Polí Lazéry mu zatlieskali, lebo Majster Vlnko práve strávil dve hodiny výrečným opisom zákonne neskutočnej bitky, ktorú Elyani a on podstúpili. Niektorí muži, vrátane Peldena, boli v slzách. Sám Esrevin bol hlboko dojatý.

Zar odpovedal tým, že vzdal úctu Džervinovi, „Všetka sláva učiteľovi!" Ale teraz bol vo svojom charaktere bojovníka - chladný, precízny, úplne koncentrovaný na svoju úlohu. Aby ušetril čas, namiesto stretnutia zahájil Hrot-komunikáciu so svojimi bratmi v Hnedom Rúchu. „Našiel som svätyňu a preskúmal jej okolie. A našiel som dobrý spôsob, ako sa tam dostať: po zemskej línii, ktorá prebieha jednou z hlavných ulíc Alverardu. Tak bude pre nás oveľa ľahšie vysporiadať sa s elementálnym zamorením."

„Ako to vyzerá v meste?" Hrot-opýtal sa Esrevin.

„Špina. Z tretej vrstvy nad tmou viditeľnou sa vylieva špinavý šedý sliz. Čím bližšie ste k svätyni, tým je to horšie. Nemyslím si, že by bolo múdre, aby s nami išiel niektorý z Peldenových mužov."

„A čo obyvatelia Alverardu?"

„Nebezpeční len sami pre seba. Žiadna reálna hrozba pre nás."

„Ešte niečo?" Hrot-opýtal sa Lermon.

„Nie. Poďme!"

Vlnko rýchlo skontroloval tašku s mäkkými kameňmi, ktorú si priniesol na záchrannú operáciu. Zavesil si ju na plece a na rozlúčku zamával svojmu publiku.

Správcovia Polí hlučne vyjadrovali svoju radosť a gratulovali mu k zákonne vynikajúcemu rozprávaniu.

Ako sa dali do kroku, tri Hnedé Rúcha uzavreli svoje Hroty kombinovanou trojuholníkovou zámkou. Každý z nich vytvoril nad svojou hlavou ostrú trojuholníkovú rezonanciu a potom boli ich tri trojuholníky prepojené. Toto opatrenie nielenže zvýšilo zabezpečenie ich uzavretia, ale aj napomáhalo zachyteniu prípadných slabých miest. Keby sa jeden z ich Hrotov mal pod tlakom toxického slizu zrútiť, alebo bol dokonca len narušený, ostatní by to hneď zistili.

S hlavami ukrytými pod kapucňami potichu pochodovali rýchlym tempom. Zar udával smer. Nasledoval Vlnko; Lermon kráčal vzadu. Išli po kľukatej ceste cez predmestia Alverardu, kde bolo len málo domov. Hmly boli také husté a šedé, až sa zdalo, že slnko ten deň zabudlo vyjsť. Traja muži ledva dokázali vidieť na šesťdesiat zákonných stôp pred seba.

„Cítim prítomnosť," Hrot-varoval Lermon. „Na ceste, niekoľko sto zákonných stôp pred nami."

„Mŕtvola," poopravil ho Zar.

Netrvalo im dlho, kým ju zbadali. Bolo to telo mladého muža, skrútené v embryonálnej polohe, hneď vedľa dubového stromu. V zúfalom pokuse udržať sa v kráľovstve sa držal jedného z jeho veľkých koreňov.

„Myslím, že nie je úplne mŕtvy." Lermon rozmýšľal, či by sa mu mal ísť pokúsiť pomôcť.

„Takých ako je on sú tu všade stovky," Zar dal jasne najavo, že nemá v úmysle zastaviť.

O niekoľko minút neskôr, keď prechádzali okolo malého domčeka, narazili na ďalšie telá. Blízko nich sedeli na zemi traja dedinčania, s očami doširoka otvorenými, ponorení v hmlách.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, muži Zákona!" zákonne ich pozdravil Vlnko, nahlas a s vrúcnym širokým úsmevom.

Dvaja z mužov ďalej civeli pred seba, akoby nič nepočuli - čo bolo úplne zákonné pre mužov ich kasty. Ale tretí sa postavil. S dementnou iskrou v očiach sa rozbehol ich smerom, mávajúc päsťami a ručiac ako divé zviera.

Vlnko vybuchol, „Ach, doriti! Prečo nemôžem držať svoju posratú hubu zavretú!" Ale kým mal čas vytiahnuť zo svojej tašky mäkký kameň, muž už ležal na zemi.

Lermon nadvihol obočie, šokovaný ľahkosťou s akou Zar vyradil muža z prevádzky. „Mŕtvy?" opýtal sa.

„Nie. Iba spí."

„Ako si to urobil?"

„Je to istý druh jedu. Lovci ho nazývajú anjelove kýchnutie."

„Prepáčte mi!" Vlnko bol na seba nahnevaný. „To bola taká idiotská vec, čo som urobil!"

„Nemaj obavy, môj veľký muž v Zákone," Lermon položil svoje ruky na plecia mladého muža. „Nepovieme Maryani, čo sme počuli."

„Keby si počul, aké žalostné je teraz jej vyjadrovanie, bol by si šokovaný," Vlnko opäť nasadil svoj najzákonnejšie uhladený tón.

„Nechápem, ako k tomu mohlo dôjsť!" povzdychol si Lermon.

Čím ďalej postupovali, tým boli hmly tmavšie a hustejšie. „Toto nazývate hmlou? Ja to volám pyré!" poznamenal Lermon, keď dosiahli južnú časť mesta. „Ak sa to bude ďalej zhoršovať, nebude sa nám dať dýchať."

Na uliciach nachádzali čoraz viac tiel. Bolo ťažké rozoznať, či to boli mŕtvoly alebo len nehybne ležiaci ľudia, zdolaní toxicitou priestoru. Ako Hnedé Rúcha prekračovali malý most, štyri mŕtvoly vyskočili na nohy a rozbehli sa k nim, zúrivo revúc. Zar ich okamžite z diaľky knokautoval, s rovnakou podivuhodnou ľahkosťou.

Vlnko a Lermon si vymenili pohľady. „Ten sa naozaj stal nebezpečným!" Vlnko si poškrabal hrboľ na svojom nose. Začínal si uvedomovať, aké nepoužiteľné by boli jeho zbrane z mäkkých kameňov, keby prišlo na boj s nefilimskými Lovcami.

A obri boli ešte horší.

„Blížime sa k zemskej línii," povedal Zar, ako zatáčali na širokú ulicu. „Kráčajte ďalej rovno za mnou."

Hmla bola rovnako hustá a lepkavá ako predtým, ale Vlnko a Lermon zistili, že sa im kráča a dýcha oveľa ľahšie.

„Je to tu omnoho ľahšie!" Lermon nasal do pľúc vzduch. „A pozrite sa, nie sú tu ani žiadne mŕtvoly!"

„Ľudia, ktorí tu žijú, boli ochránení dobrými vibráciami línie, je to tak?" spýtal sa Vlnko.

„Čo znamená, že musíme byť ešte opatrnejší," upozornil ich Zar. „Sú vo svojich domoch a sledujú nás."

Ďalej po ceste natrafili na štyri kravy, ktoré stáli presne na línii. Zvieratá pochádzali zo stajne hneď vedľa cesty.

„Pozrite sa na toto!" žasol Vlnko, keď videl, ako zvalili plot, aby sa dostali k zemskej línii. „Zvieracia múdrosť! Mali by toto urobiť aj ľudia Alverardu, aby sa ochránili?"

„S prihliadnutím na to, že ulice Alverardu nie sú v týchto dňoch nejako zvlášť bezpečné, na ich mieste by som sa radšej ukryl v dome," Lermon natiahol ruku, aby zákonne pohladkal jedno zo zvierat, mentálne si opakujúc verš, ktorí sa všetky atlantské deti učili v škole, „Potľapkaj kravu, vymaž jeden hriech!"

„E-e!" Hrot-zastavil ho Zar. „Vyhneme sa akémukoľvek kontaktu s obyvateľstvom."

Zemskú líniu sledovali už viac ako polhodinu. Ulica bola prázdna, odhliadnuc od jednej, či dvoch mŕtvol tu a tam. Nikto už na nich nezaútočil. Nikto ich z domov nepozdravil. Bolo to ako kráčať cez jednu z tých záhrobných dedín, ktoré mŕtvi navštevujú v prvej časti svojej záhrobnej cesty, keď zúfalo hľadajú nejakú spoločnosť a nikdy žiadnu nenájdu.

„Už sa blížime k svätyni. Musíme túto líniu opustiť," povedal im nakoniec Zar. Zabočili doprava do malej uličky.

Situácia sa rapídne zhoršila. Hmla sa zmenila na huspeninu - zapáchajúcu lepkavú šeď, ktorá sa zachytávala na oblečení, šokovala ich nozdry a dusila ich pľúca. Ich plecia oťaželi od všetkého toho elementálneho svinstva, ktoré napĺňalo tmu viditeľnú, a každý krok predstavoval boj. Na konci uličky objavili veľké trhovisko, kde sa zdalo, že smrť všetkých prekvapila - usudzujúc zo spôsobu, akým sa predavači zrútili na svoje stánky, stále ešte držiac v rukách tovar, ktorí podávali zákazníkom.

Keď dosiahli svätyňu, pomerne malú budovu obklopenú tradičnými štyridsiatimiôsmimi sochami bohov, Hrot-spojili sa s Esrevinom a Peldenom.

„Existuje nejaký zvláštny dôvod prečo by sme mali skontrolovať vnútrajšok svätyne?" spýtal sa Vlnko Esrevina potom, ako mu v krátkosti opísali situáciu. „Astrálny čierny dym, ktorý vychádza zo svätyne, je... nezákonne odporný. Najprv sa to pokúsime opraviť zvonka, pomocou mojich kameňov."

Esrevin a Pelden súhlasili, ale naliehali na Vlnka, aby to urobili čo najrýchlejšie. Z Lazéry im práve oznámili, že z Romeranu, hlavného mesta Západných Planín, je hlásený takmer úplný kolaps siete. „Ak dokážeme rýchlo obnoviť polia tu, môžeme ich zachrániť pred katastrofou. Ale ak v Romerane vypukne peklo, potom nech je k nám Pán Melchisedek milostivý! Rezonanciou to nepotrvá ani dvadsaťštyri hodín, kým nám celá sieť krajov Stredu Severu vypustí do úsmevu svoj posledný prd," varoval ich Pelden, použijúc výraz, ktorý pochytil od Vlnka.

„Pustíme sa do práce s veľkým nasadením, Majster Pelden," Hrot-odvetil Vlnko.

Jeho plánom bolo vytvoriť okolo svätyne izolačné pole a umožniť tak Správcom Polí obnoviť sieť - to bol v podstate jediný spôsob, akým sa trhlina dala opraviť. Na vytvorenie izolačného poľa si so sebou priniesol sadu šiestich kameňov, ktoré Maryani a on zhotovili špeciálne pre túto dlho očakávanú situáciu. Ak by toto zlyhalo, museli by ísť dovnútra a všetko spražiť pomocou kameňov alebo dokonca nechať Lermona projektovať Slovo Hromu.

Ale keď otvoril tašku, čakalo tam na neho nepríjemné prekvapenie. Napriek ochrannej vrstve škatuľky, dva zo šiestich kameňov sčerneli, kontaminované elementálnym zamorením.

„Och, bohovia!" Vlnko zostal chladný. „Čo sa stalo s mojimi deťmi?"

„Štyri kamene by mali stačiť," rozhodol Lermon a dvaja muži sa rozbehli okolo budovy, aby umiestnili po jednom dobrom kameni do každého zo štyroch rohov. Potom Vlnko napojil svoje deti na jeden z vrchných prechodných svetov, ktoré následne dodávali energiu do izolačného poľa. Aby maximalizoval účinnosť, spojil sa so Správcami Polí, ktorých Esrevin rozmiestnil v okolí Alverardu. Spolu vytvorili silnú rezonanciu, ktorá bola z diaľky podporovaná skupinami v Lazére a Eisraime.

Keď Vlnko konečne zapojil svoje pole, lokálne nebola badateľná žiadna zmena. Potom nasledovalo ťažké ticho, počas ktorého si Vlnko stále pripomínal svoje odhodlanie zostať pokojný a slušný, nech sa stane čokoľvek. Napätie bolo prelomené o niekoľko minút neskôr, keď tím z Lazéry hlásil globálne znaky zlepšenia stavu siete, čo potvrdzovala aj vyššia plynulosť rezonancie polí medzi nimi a Eisraimom.

„Ale to nestačí!" Hrot-upozornil ich Majster Ferman z Eisraimu. „Pokiaľ sa vám nepodarí úplne uzavrieť trhlinu v Alverarde, sieť Západných Polí sa určite zrúti."

Zar, ktorý pred chvíľou zmizol aj s dvoma čiernymi kameňmi, prišiel k Vlnkovi a otvoril pred ním svoju ruku.

„Sss... Sladký Pán!" vykríkol Vlnko, keď zbadal, že jeho deti majú opäť svoju pôvodnú žiaru. „Ako si to urobil?"

Namiesto odpovede zo Zara vyžarovala jeho pestrá kombinácia nebeskej úprimnosti a Orlovej nehy.

„Ponáhľajme sa!" Lermon schmatol jeden z kameňov a rozbehol sa do zadnej časti svätyne, zatiaľ čo Vlnko zaujal postavenie na boku pravého krídla. V sekundách, ktoré nasledovali po zosilnení izolačného poľa, Ferman Hrot-oznámil zlepšenie situácie a odštartoval spoločnú procedúru zameranú na obnovenie siete.

Nasledovali ďalšie minúty neistoty.

Lermon sa vrátil naspäť k Zarovi. „Čo ak budeme musieť vojsť do toho pekla?" ukázal na zlovestnú temnotu svätyne. Teraz, keď bolo izolačné pole na mieste, žieravý astrálny dym bol každú minútu koncentrovanejší.

„Čo keby sme budovu zapálili?" navrhol Vlnko, napriek tomu, že atlantský Zákon považoval deštrukciu svätyne za jeden z najhorších možných zločinov.

„Ako stojí v proroctve Maverona, 'Budú páliť vlastné svätyne!'" odvetil Lermon s trpkým úsmevom.

„Zabudol som na ten verš. Ale nevyhneme sa tomu!" Vlnko si rukou prešiel cez masu svojich kučeravých vlasov, zamorených éterickým odpadom.

„Je to len otázka času, kým táto sračka prepukne v mnohých svätyniach. Veľa ľudí bude v pokušení skúsiť očistu ohňom, vidím to prichádzať!"

„Nefunguje to!" Hrot-oznámil im Ferman z Eisraimu. „Sieť nereaguje."

„Ale mala by, Majster Ferman!" Hrot-protestoval Vlnko. „Sú tu všetky známky, že izolačné pole je plne funkčné."

„Odviedol si tam perfektnú prácu, chlapec môj! Problém je, že sme nepočítali s tým, že Západné Planiny pôjdu dole. Myslím si, že práve to sa teraz deje: ochromená sieť Romeranu rezonuje s Alverardom."

„Mám nápad!" Lermon hromovo luskol prstami. „Esrevin, neposlal si pred niekoľkými dňami svojich mužov na Planinu Sorany?"

„Jopov tím. Šesť z nich. Ale už odišli. Teraz by mali byť na ceste k Priesmyku Ferex.

„Ešte lepšie! Bohovia sú s nami," Lermon bol nadšený. „Povedz im, aby vytvoril rezonanciu so svätyňou Baala v Romerane. Je tam zopár špičkových Správcov Polí. A Lazéra a Eisraim nech sa k nim pripoja. Máš to?"

„Ale to je predsa jasné!" potešil sa Vlnko. „Alverard to umiestni do stredu kríža, na polceste medzi Jopom a kňazmi Baala, a tiež na línii medzi Lazérou a Eisraimom."

Zatiaľ čo Správcovia Polí kontaktovali kňazov Baala, Zar mal pohľad upretý na svätyňu. Medzičasom sa zmenila na úplne čiernu, utopenú v špine, ktorá vytekala z astrálnych priestorov. „Nemyslím si, že by to nebolo možné, dostať sa do kaplnky mlynov," povedal Lermonovi. „Ale ak to chceme urobiť, musíme si pohnúť. Čas nepracuje pre nás."

„Dáme im desať minút," rozhodol Lermon.

Netrvalo to ani toľko, kým Správcovia Polí Lazéry s jasotom Hrot-oznámili, „Sieť reaguje! Väčšina polí na severe Eisraimu opäť začína rezonovať s našimi!"

Všetci zadržali dych, nechceli sa radovať priskoro.

„Funguje to!" Hrot-potvrdili Ferman a eisraimský tím o niekoľko minút. „Sieť nielenže získava plynulosť, ale aj silu."

A z druhej strany Pohoria Lazraimu sa k nim Hrot-pridali Jop a jeho tím, „Kňazi Baala hlásia pozitívnu odozvu v sieti Západných Planín!"

„Zvyšujeme rezonanciu," Hrot-oznámil Pelden. „Rušenie Alverardu nás už neblokuje. Zvládli sme to, moji priatelia v Zákone! Trhlina je uzavretá!"

V kaplnke Správcov Polí v Eisraime, Slečna Maryani Hlas-projektovala desivo hlučné, „JUJUJUJUJÚ...", nad čím Majster Džervin v rozpakoch nadvihol obočie. Fermanovi muži sa postavili a tešili sa s ňou, volajúc jej na slávu. Objímali sa medzi sebou a v nadšení radostnej chvíle vyobjímali aj ju. A kým sa podobné scény odohrávali v Lazére a v tábore Esrevina a Peldena, Vlnko a Lermon tancovali od radosti uprostred temnej pustatiny Alverardu, zatiaľ čo Zar zamyslene zatínal a otváral svoju ľavú päsť.

Ale o niekoľko sekúnd neskôr varovný Hrot-signál zmrazil ich kolektívne nadšenie.

Prichádzal od Jopa, z Priesmyku Ferex. „Máme problém. Veľký problém."

„Sieť?" úzkostlivo sa Hrot-opýtal Ferman.

„Nie. Zachytili sme vibráciu. Nefilimskí Lovci. Štyria."

„Kde?"

„Niekde na hranici medzi Lazérou a Eisraimom."

Použijúc mimoriadne citlivé detekčné pole vytvorené krížovou rezonanciou medzi štyrmi stanicami, Správcovia Polí Lazéry dokázali čoskoro správu potvrdiť. „Tiež ich cítime. Štyria muži. Nesú nezákonné množstvo zbraní z mäkkých kameňov. Najmenej... najmenej tritisíc!"

Dosť na vyhubenie celej populácie mesta Eisraim.

„Nie sú to tí istí Nefilim, ktorých sme zachytili včera večer?" Hrot-opýtal sa Lermon.

„Nie," Jop bol Hrot-kategorický.

„Si si istý?" Hrot-zakročil Esrevin.

„Určite. Dôvod je jednoduchý: cítime vibráciu aj pätnástich ďalších. Vzdialili sa od svätyne Eisraimu. Teraz sú bližšie k mestu Eisraim."

„Mohli by to byť obri?" Hrot-spýtal sa Vlnko.

„Obri?" Jop zareagoval prekvapene. „Na to som ani nepomyslel. Podľa mňa vyzerajú skôr ako Lovci. Ale keďže som nikdy predtým obrov nevidel, je mi to ťažko posúdiť. Sú to Nefilim a sú po zuby ozbrojení mäkkými kameňmi. To je všetko, čo dokážem povedať."

„Zar!" Hrot-zavolal Džervin. „Chcem, aby si sa hneď vrátil do svätyne. Ihneď! Lermona a Vlnka nechaj v Alverarde. Nepremrhaj ani jednu zákonnú minútu."

17.10 Paradoxy vo Výšinách

Potom ako Zar, Vlnko a Lermon opustili svätyňu, Alsibyadi sa vydala na inšpiratívnu prechádzku Hrot-navigovanými chodbami ženského krídla svätyne.

Čo do Nadsvetia sa stalo počas jej desaťhodinovej straty vedomia? Nedokázala si na nič spomenúť. Čo bolo ešte čudnejšie, necítila na sebe žiadne známky, ktoré by jej naznačili, kde bola. Obyčajne, keď sa spájala s anjelmi a prorokovala z vysokých svetov, jej energia bývala predchnutá plameňom Ducha.

Tentokrát, nič. Nekonečné prázdno.

Ako prichádzala na nádvorie kňažiek Úsvitu Stvorenia, Teyani ju zavolala cez tmu viditeľnú, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Alsibyadi Výšin! Ako sa má malý Lermon?" Lebo už bolo rozhodnuté, že dieťa sa bude volať Lermon, syn Lermona.

„V poslednej dobe bol anjelsky pokojný. Ale umieram od zvedavosti dozvedieť sa, čo sa dnes vlastne stalo. Úplne som odišla."

„Presne tak, láska moja. Džervin a ja sa s tebou o tom potrebujeme porozprávať. Čakáme ťa v kaplnke Správcov Polí."

To znelo ako dosť nezvyčajné miesto na diskusiu o transcendentálnych rituáloch. Ale pri Majstrovi Džervinovi bolo treba počítať s čímkoľvek, kedykoľvek.

Alsibyadi často navštevovala kaplnku Správcov Polí, pretože tam Lermon trávil najviac času, keď bol v Eisraime. Bola zvyknutá na džungľu prenikavých pachov, zaprášených políc (Správcovia Polí do svojej domény nikdy nevpustili upratovačov), presne usporiadaný chaos fliaš a nádob na podlahe, a mužov, ktorí chodili rýchlo a veľmi cieľavedome, príliš zahĺbení a zamyslení, aby zdravili návštevníkov, okrem nevyhnutného „Dávajtepozorpodnohy!", čo sa im nikdy nezunovalo opakovať.

Ten večer bola kaplnka ešte rušnejšia ako inokedy.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Alsibyadi Bieleho Orla!" radostne ju pozdravil hlas prichádzajúci zhora.

Vzhliadla nahor a uvidela Namrona sediaceho na okraji strechy jednoposchodovej budovy, ako prežúva svoj čierny koreň a holé chodidlá sa mu hompáľajú vo vzduchu.

Opätovala jeho pozdrav. „Čakáme nejakých nepríjemných hostí?" spýtala sa.

Malý muž sa len usmial svojim zvyčajným spôsobom, ktorý naznačoval, „Vieš, že ti o tom nemôžem hovoriť, tak prečo sa neopýtaš Teyani, ktorá o tom, pravdaže, vie všetko?"

Dvere kaplnky boli doširoka otvorené. Alsibyadi vošla dnu, pričom dávala veľký pozor na nádoby na podlahe. Naľavo bol tím piatich zákonných murárov, ktorí na stenu projektovali vrieskavé zvuky - škaredé Hlasové vibrácie, ktoré spôsobili, že sa plas rozpadával a uvoľňoval oblaky astrálneho prachu. Nazývalo sa to Hlas-štiepanie.

Zabíjali živú stenu!

Alsibyadiným telom prebehla triaška.

Normálny spôsob vytvorenia otvoru v stene by spočíval v úprave štrukturálneho poľa kaplnky. Potom by bol plasovej stene ponechaný čas, aby postupne prispôsobila svoj tvar, čo trvalo niekoľko mesiacov. Ak bolo použité Hlas-štiepanie, znamenalo to, že Správcovia Polí sa nezákonne ponáhľajú.

„Alsibyadi!" Maryani vybehla z pivníc, aby objala Alsibyadi - bolo to objatie lahodné ako Podsvetie, predchnuté úžasným zlatým svetlom Nagaov. Malého Lermona až striaslo od vzrušenia.

„Čo je toto za bordel?" opýtala sa Alsibyadi, mieriac prstom na zákonných murárov.

„To je Zarov nápad. Súčasťou..."

Jednohlasne projektujúc falošnú notu, zákonní murári boli na vrchole svojich Hlasov. Takí hluční, že Alsibyadi nič nepočula.

„Čože?" spýtala sa.

Maryani zvýšila hlas, „Je to Zarov nápad, súčasť jeho plánu. Rozširujeme sa! Preberáme kaplnku našich susediek, Múdrych Čarodejníc Zákona."

„Ale ja som si myslela, že Správcovia Polí sa odtiaľ pokúšali vysťahovať Múdre Čarodejnice už aspoň dvadsať rokov!"

„Tentokrát im urobili ponuku, ktorú nemohli odmietnuť. Dávame im jeden z Posvätných Kravínov!"

Alsibyadi bola šokovaná. „Čože?"

„Dávaj pozor pod nohy!" Maryani zobrala Alsibyadi ku schodom, do zadnej časti haly, preč od zákonných murárov. „Hovorila som, že tentokrát im urobili ponuku..."

„Áno, to som počula. Chceš povedať, že Múdre Čarodejnice sa presúvajú do Posvätných Kravínov, kde boli naše posvätné kravy držané po tisícky rokov?"

„Posvätné Kravíny sú dosť veľké nato, aby pojali nielen Múdre Čarodejnice, ale aj rád Balthama, našich susedov na druhej strane a tiež rád Mystérií Boha Nektára. Všetci sa presúvajú tam. Preberáme celý blok, takže naša kaplnka bude obrovská! Malá svätyňa uprostred svätyne. Alebo skôr podzemná pevnosť. Zar chce, aby sme sa presunuli dole. Keď uvidíš pivnice Balthama, pochopíš prečo. Sú ohromné!" Maryani ukázala nadol a doprava. „A sú spojené s katakombami svätyne," dodala vzrušene.

„Ale čo bude s kravami," robila si starosti Alsibyadi.

„Presúvame ich do kaplnky Služobníkov Vidieckych Božstiev. Ich posledný kňaz umrel pred niekoľkými dňami. Džervin povedal, že keď im vysvetlíme (myslím tým kravám), ako náš projekt pomôže ľudstvu, nebude im to vadiť."

„Chápem..." omráčená toľkými zmenami, Alsibyadi zostala zamyslená.

Zatiaľ čo sa rozprávali, Maryani sa hrala s dieťatkom. Posielala mu vlny svetla a sledovala, ako sa jeho duša smeje. „Musím ísť," povedala. „Práve začíname náročnú záchrannú operáciu na sieti polí na hranici s Lazérou."

„Nevieš, kde sú Teyani a Džervin?"

„V pivnici vedľa krypty s Archívnymi kameňmi. Je to tá druhá napravo, keď zídeš dole po schodoch. Dávaj pozor na fľašky na schodoch!"

Alsibyadi prevrátila oči a povzdychla si.

Pivnica, kde na ňu čakali Džervin a Teyani, bola oproti vchodovej hale občerstvujúco pokojná. Bola to veľká miestnosť, v ktorej bolo uskladnených dvadsaťštyri sudov prevzácneho (a páchnuceho) bieleho slizu - matrica hermafrodických kameňov, ktoré Maryani a Vlnko posledných niekoľko mesiacov pripravovali. Džervin stál v rohu miestnosti a opieral sa o živú stenu. Teyani sedela na sude po jeho boku.

Hneď, ako Alsibyadi vošla do miestnosti, pocítila túžbu ísť k tretiemu sudu po jej ľavej strane. „Bude to v poriadku, ak si sadnem sem?" opýtala sa po zákonnej výmene pozdravov. Prekvapene si uvedomila, že je to dieťa, kto ju tak dravo ťahá k tomu sudu.

„Dobrá voľba!" pochválil Džervin. „Maryani volá tento sud Prvotné More nad Eisraimom."

„Namron na streche, Majster Džervin v pivnici... čo sa to tu deje?" pýtala sa Alsibyadi.

„V blízkosti svätyne sme zachytili pätnásť nefilimských vojakov," povedal jej Džervin na rovinu.

„Môžu to byť Lovci, ale mohli by to byť aj obri," dodala Teyani.

„Ako ďaleko odtiaľto?"

„To je ten problém - to nevieme," povedal Džervin. „Raz sme ich zachytili, ale odvtedy sa nám to už nepodarilo zopakovať. Nech je to ktokoľvek, sú mimoriadne šikovní. Možnože len prechádzajú okolo. A keby nie, Maryani a ja sme tu pre nich pripravili malú recepciu. Ale hovorme o tebe," zmenil tón Džervin.

Alsibyadi žasla nad tým, ako jej dieťatko nasáva energiu zo suda, na ktorom sedela. Jej zlatá energia tehotnosti sa z toho ešte viac rozžiarila. „Toto je riadna sila!" divila sa a prstom mierila na Podsvetia. „Už chápem, ako sa tento zápach môže niektorým ľuďom nakoniec aj páčiť."

Džervin sa obrátil k Teyani, „Vidíš! Čo som ti hovoril?"

Teyani odsudzujúco potriasla hlavou, pričom vystrúhala jednu zo svojich najvýrečnejších grimás.

„To je jedno! Pamätáš si, kde si bola?" opýtal sa Nositeľ Blesku Alsibyadi.

„Nič v Zákone. Povieš mi, čo sa stalo?"

„Tvoj rituál prebehol tak dobre, že namiesto toho, aby si pomoc z Výšin iba prijala, boli ste medzi nich so Zarom projektovaní."

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou...

Alsibyadi tak vypleštila oči, že to Džervina rozosmialo. „Ale ja nemám ani najmatnejšiu spomienku na to, že by som prekračovala zlatý štít!" povedala.

„Hovorí sa," začal vysvetľovať Džervin, „že Výšiny sú nad svetom bohov, ale to len vďaka ich nadvláde nad všetkými manifestovanými úrovňami. V pravde, nie sú ani nad, ani pod, ani nikde inde. Sú nikde a zároveň všade - transcendentálne!"

„Ale prečo si nič nepamätám?"

„Áno, prečo si nič nepamätáš?" vzdychol si Džervin, zosumarizujúc tragédiu ľudstva.

Ale Alsibyadi sa nemienila tak ľahko vzdať. „Viac ako deväť rokov som každý deň venovala anjelom Výšin aspoň tri rituály. A anjeli vždy odpovedali. Cítila som ich svetlo, ich prítomnosť, a dokonca som s ich pomocou aj liečila ľudí. Ako to, že ich cítim tak jasne, keď ku mne prídu, ale úplne odídem, keď idem ja k nim?"

„Keď k tebe prídu anjeli Výšin, cítiš len ich odraz v stvorení, nie ich pravú podstatu Výšin," opravila ju Teyani.

„Ale ak sme Zar a ja vyšli tak vysoko, ako to, že sme nič necítili, keď sme sa vrátili? Prečo nebola kaplnka plná Svetla Výšin?"

Džervin sa usmial spôsobom, ktorý naznačoval, že sa mu rozhovor veľmi páči. „Kde si teraz, Alsibyadi? Si vo Výšinách. Si vo Výšinách rovnako, ako si bola počas rituálu. Prečo teda nie je táto kaplnka plná Svetla Výšin?"

„Nie, to je podvádzanie!" protestovala Alsibyadi. „To, čo je vo Výšinách, je moja pravá podstata Výšin - nie moje normálne pozemské ja."

„Chceš povedať, že existuje nejaká časť tvojho pozemského ja, ktorá nie je odrazom tvojho večného, absolútneho Ja?"

„Nie, pravdaže nie."

„Nuž, tak potom je to jasné!" luskol prstami Džervin a začal rýchlo rozprávať, „Ak neexistuje žiadna časť tvojho pozemského ja, ktorá by už nebola vo Výšinách, potom pri vašej ceste do Výšin nič nikam nešlo, čo je aj dôvod, prečo sa ani tu nič nestalo."

„Mm..." Alsibyadi hlboko premýšľala.

„Celé to dáva perfektný zmysel. Človek nemôže ísť niekde, kde už je," pokračoval Džervin. „Hlavne ak to niekde je všade a zároveň nikde. (Všetko je súčasne vo Výšinách, keďže tam nie je žiadny čas.)"

„Takže nič sa nestalo tu, nič sa nestalo tam, je to tak?" Alsibyadi pripravovala svoj protiútok.

„Úplne presne tak, dieťa moje," Džervin sa tváril, že padá do jej pasce.

„A to isté platí pre každý okamih. Správne?"

„Správne a pravdivo!"

„Ale rovnaké platí pre všetkých ľudí, takže musíme skonštatovať, že v našom svete sa absolútne nič nedeje!" prehlásila Alsibyadi triumfálne. Myslela si, že Majstra Džervina dostala.

„Nič!" Majster Hromu s ňou, k jej údivu, z celého srdca súhlasil. „Nech sa stane čokoľvek, nič sa nedeje. Absolútne, absolútne, absolútne nič! Čo nás, mimochodom, privádza k zrejmej otázke, 'čo tu všetci robíme?'"

„Áno, čo tu robíme?" ozvala sa Teyani s nekonečnou nostalgiou v hlase.

„No predsa nič!" Pozdvihnúc ruky, Alsibyadi vstúpila do logiky Výšin. „Akoby sme aj mohli, keď sa tu nič nedeje?"

„Správne, môj krásny anjel. A presne takýmto spôsobom vyliečiš Zarovu ruku!" oznámil Džervin Hromovým hlasom.

„Ako?" Alsibyadi zo seba urobila čistú fontánu.

„Nestalo sa to. Jeho ruka nikdy nebola pošpinená temnými silami. Pretože temné sily neexistujú."

„Nie?"

„Videné z Výšin, nie, neexistujú," Džervin bol kategorický.

„A videné odinakiaľ?"

„Vúf! Pravdaže existujú! A sú hrozivými protivníkmi, ďaleko vyvinutejšími ako ľudské bytosti. Preto potrebuješ Výšiny, aby si dokázala vyliečiť Zarovu ruku. Výšiny sú jedinou vecou, ktorú ty máš a Ahriman nie."

„Jasné!" Cez poznanie fontány, Alsibyadi zachytila záblesk toho, čo mala urobiť.

„A Alsibyadi, ešte jedna vec," pokračoval Džervin. „Keďže vo Výšinách nie je žiaden čas, keď tam nabudúce Zara zoberieš, mohla by si to prosím urobiť tak, aby to netrvalo desať hodín?"

„Ale ako si mám na to spomenúť, keď tam budem?" zachichotala sa Alsibyadi.

„Spomenieš si! Aj keď, pravdaže, keď sa vrátiš, zrejme si nebudeš pamätať, že si si spomenula."

17.11 Špehovacie polia

Okolo jedenástej v noci sa Džervin rozprával s Muridji cez tmu viditeľnú. Povedal jej, že súrna práca ho celý deň držala v kaplnke Správcov Polí, a že je veľmi hladný. Ale jedlo v kaplnke je strašné a on nemá čas ísť do svojho apartmánu. Bolo už neskoro a zdalo sa, že v hlavnej kuchyni už nikto nie je. Nevedela by o niekom, kto by mu vedel pripraviť poriadne jedlo?

„Ale... ale... prosím dovoľ mi, aby som ho mohla pripraviť ja, Džervin!" hneď sa ponúkla prorokyňa. „Bude mi cťou!"

„Aké zákonne milé od teba, Muridji!"

O hodinu neskôr došla Muridji Purpurového Rúcha do kaplnky Správcov Polí. Niesla obrovský rituálny podnos prikrytý tenkým obrusom.

Namron vypľul svoj čierny koreň, „A ty tu čo robíš?" Zoskočil dole zo strechy a postavil sa do dverí kaplnky, ktoré boli otvorené, pretože dnu a von stále chodili zákonní murári.

„Odstúp mi z cesty, chlapec môj! Som v službách Hnedého Rúcha. Musím ísť dnu," prehlásila prorokyňa dokonale pokojným hlasom.

„Tak to by som sa pozrel," odsekol Namron.

„Zavolaj svojim nadriadeným!" pokrčila plecami.

Namron to nemusel urobiť. Džervin, ktorý vycítil Muridjinu prítomnosť, už vychádzal z pivnice. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Muridji!" pozdravil ju z diaľky.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Majster Džervin," odpovedala a zákonne sa usmiala na Namrona.

„Poďme odtiaľto preč," povedal Džervin. „V tejto kaplnke som už od rána a potrebujem trochu čerstvého vzduchu." A zobral ju sadnúť si na lavičku v uličke, pred dverami kaplnky Múdrych Čarodejníc.

„Pripravila si hostinu!" zvolal Džervin, keď odkryla podnos. Boli tam dva bochníky pečiva, varená zelenina, dusené hrušky, zvláštny druh pyré, aké nikdy predtým nevidel (v striebristej tme noci nedokázal určiť, akú to má farbu) a tri ďalšie jedlá, ktoré nedokázal identifikovať.

Kým mu na strieborný tanier naberala po kúskoch z každého jedla, Džervin pozorne skúmal jej energiu. Vo vrecku svojho purpurového rúcha mala kameň. Trvalo mu niekoľko sekúnd, kým sa mu podarilo objaviť linku. Tenká linka energie pripojená k temenu jej hlavy bola tak dobre zamaskovaná, že by si ju Džervin pravdepodobne nevšimol, keby ju nehľadal. Usmial sa a jeho srdce učiteľa sa rozohrialo pri uvedomení, že Zar dokázal také jemné zariadenie zachytiť z diaľky.

Ale čo do Podsvetia sa dialo s Muridji?

„Je to od teba pekné, že si si našla čas pripraviť mi jedlo," povedal.

„Teraz, keď sa moja oficiálna funkcia skončila, mám veľa voľného času," vysvetlila Muridji.

„Tvoja oficiálna funkcia?"

„Áno. Až do včera, ako iste vieš, som bola Oficiálnou Hovorkyňou Slečny Hermíny Nepoškvrnenej Cez Prostredníka Zara Hnedého Rúcha Vo Funkcii Zákonného Asistenta Nepoškvrnených."

„Jasné." Džervin cítil za linkou nefilimskú príchuť. Rovnako ako Zar, dával si veľký pozor, aby sa do zariadenia nevciťoval priamo, aby tým neodhalil identitu toho, kto je na druhej strane.

„Aby som dokázala ľuďom svätyne predávať informácie," pokračovala Muridji, „vyžadovalo to úzku spoluprácu so Zarom a ešte niekoľkými výrečnými priateľmi."

„Sladký Pán Melchisedek!" vykríkol Džervin a hlasne si odfúkol. „Toto je poriadne ostré!"

„Volá sa to Šemyazove pyré. Chutí ti?"

„Šemyaza... ako Šemyaza Strážca?" Džervin bol trochu v rozpakoch.

„Áno."

„Takže ty poznáš nefilimskú kuchyňu?"

„Och, ani veľmi nie." Muridji viac neprezradila. Dala Zarovi svoje posvätné slovo, že nikdy nikomu neprezradí tie recepty.

Džervin si nemohol nevšimnúť, že niečo tají.

„Ale čo sa tu deje?" spýtala sa Muridji, ukazujúc na dlhú procesiu Múdrych Čarodejníc oblečených v dlhých čiernych rúchach. Ich zákonní asistenti nosili veľké skrine a iné kusy nábytku. „Majú jeden zo svojich nočných rituálov?"

„Nie, sťahujú sa z Maniye. Do stredovýchodnej enklávy."

„Naozaj? Ako to, že som o tom nevedela?" Muridji bola ohromená.

„Rozhodlo sa o tom dnes ráno." Kým jedol, vysvetlil jej, ako sa idú prebudovať Posvätné Kravíny.

Medzitým si pripravil plán. Mal podozrenie, že keby spomenul kameň, zmaril by svoje šance zistiť, odkiaľ linka pochádza. Tak radšej zariskoval a tváril sa, že sa nič nezvyčajné nedeje. Ako dojedal, požiadal Muridji, či by mu nenechala niečo z toho jedla aj na raňajky, lebo musí celú noc pracovať.

„Nie, nie. Zajtra ráno ti prinesiem nové raňajky," ponúkla sa, podľa jeho očakávania.

Potom, ako jej z celého srdca poďakoval, vrátil sa do kaplnky a zanechal ju v pozorovaní všetkých tých vecí, ktoré sa teraz v uličke odohrávali.

Kňazi Balthama sa tiež sťahovali. Muridji sa čoskoro dozvedela, že Melchard im dal na vysťahovanie štyridsaťosem hodín, pokiaľ chceli mať podiel na Posvätných Maštaliach - berte alebo nechajte tak! A skupiny zákonných murárov, ktorí mali príkazy pracovať na zmeny celú noc, prúdili dnu a von.

O päť hodín neskôr, keď Muridji niesla Džervinovi jeho skoré raňajky, pohľadom pátrala po Namronovi. K jej sklamaniu tam nebol. Tak len vyšla hore tromi schodmi, ktoré viedli do kaplnky.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, múdra žena v Zákone! Poď dnu! Dávaj pozor na fľašky!" privítal ju Džervin. „Dovoľ mi predstaviť ti mojich troch asistentov: Khej, Ašok a Galager."

Traja mladí muži prerušili svoju prácu a išli ju pozdraviť, zatiaľ čo Muridji sa veľmi usilovala, aby nezačala kýchať. Pachy kaplnky zmiešané s prachom stavebných prác okamžite premenili jej nozdry na horiace peklo.

„Jedni z najlepších Správcov Polí Stredu Severu," Džervin pochválil svojich mužov.

„Áno, ja týchto chlapcov poznám! Sú..." Muridji bola prerušená záchvatom vulkanického kýchania.

„Ukážeme ti kaplnku," Džervin ju zobral na krátku prehliadku a jeho traja muži ich nasledovali. Ukázali jej veľa úžasných fľašiek naplnených páchnucimi tekutinami a usadeninami, a zostali veľmi pokojní, keď do jednej z fľašiek kýchla. Smiali sa, keď im rozprávala príbehy o Fermanovi, ich šéfovi, keď bol malý chlapec, a či vedeli, že raz, keď mal jedenásť rokov, Ferman sabotoval navigačné pole ženského krídla tak, že všetky kňažky skončili na rovnakom nádvorí, čo jeho otca tak nezákonne rozčúlilo, že pri pokuse o opravu celý navigačný systém pokazil, čo spôsobilo, že kňažky sa rozpŕchli po celej svätyni, a Pari-Ma Modrých kňažiek celú noc blúdila, až kým ju nakoniec neobjavili v katakombách.

Po niekoľkých ďalších anekdotách Muridji pochopila, že nadišiel čas zákonne sa pobrať preč.

„Poďme!" prikázal Džervin hneď, ako opustila kaplnku a traja Správcovia sa za ním rozbehli do pivnice, pričom vo svojich Hrotoch držali pole-odtlačok Muridjinej linky. Uháňajúc do krypty svätyne svetla, kde na nich čakal Ferman, vytvorili spojenie s Poliami Pokoja. A spoločne s Ran Geresetom, Orestom a Barkhan Zérom začali skúmať odtlačok v poli.

17.12 Prípad Muridji

Keď sa Zar vrátil do Eisraimu, išiel rovno do kaplnky Správcov Polí. Bol sprevádzaný Vlnkom, ktorý sa snažil udržať Zarove tempo, lebo chcel byť pri tom, čo sa malo diať, nech už to bude čokoľvek, a tiež kvôli tomu, že vedel, že už dlho nepotrvá, kým päť Bielych Orlov bude musieť odísť do zeme Aegypton.

Jeho dni s Maryani boli zrátané. Každá minúta sa počítala.

Džervin ich zobral dole do krypty svätyne svetla. „Máme niekoľko dobrých správ," povedal Zarovi, ako kráčali nadol točitým schodišťom. „Lord Proston odpovedal na našu správu spôsobom, ktorý naznačuje, že by možno prijal naše pozvanie." Vlnkovi vysvetlil, „Lord Proston je vysokopostaveným členom kráľovej administratívy. Špičkový superintendant polí. Zar sa s ním raz stretol, v kraji Šeringy. Reprezentoval tam kráľa Atlantídy na ceremónii, kde sa Zar odmietol stať verejným služobníkom. Pred koľkými rokmi to bolo?"

„Osem a pol," odpovedal Zar.

„Ako súčasť jeho plánu, Zar navrhol pozvať Lorda Prostona, aby sa pridal k nášmu tímu v Eisraime," pokračoval Džervin. „Keby takú ponuku dostal pred niekoľkými rokmi, bolo by nemysliteľné, aby ju prijal. Ale teraz sa situácia zjavne zmenila."

„A príde?" Vlnko nemal žiaden problém rozpoznať, že tu bol fénix v hrnci. Muž ako Proston poznal všetky tajomstvá globálnej siete polí.

„Nepovedal áno. Ale nepovedal ani nie."

Ako sa chystali zatvoriť dvere na malej prázdnej krypte, objavila sa Maryani. „Nebude vám vadiť, ak sa k vám pridám?" Bez pozdravu sa išla posadiť k Vlnkovi a zaplavila ho Naga-zlatou žiarou.

„Kameň nemám," prehlásil Džervin a zahájil tak stretnutie. „Mal som obavy, že keby som ho získal naspäť, vzbudil by som obavy u tých, ktorí pripojili linku na Muridjinu hlavu. A mal som pravdu. S pomocou našich priateľov v Poliach Pokoja sme vypátrali zdroj napojenia. Pochádza to od nefilimských nekromancerov Východného Polostrova. Pravdepodobne od bafometov."

„Bafometov?" spýtal sa Vlnko.

„Mimoriadne inteligentných bytostí s telom kozy. A tiež veľmi citlivých. Obri ich vyšľachtili pomocou sily svojich polí. Čudná vec je, že jeden z týchto bafometov sa so mnou pred niekoľkými dňami skontaktoval a ponúkol nám alianciu s Bextonom, ich najvyšším veliteľom."

„My, aby sme uzavreli spojenectvo s nefilimskými obrami?" Maryani bola pobavená.

„Zdá sa, že sú tam určité súperiace skupiny," odvetil Džervin. „Tak či onak, bafomet sa už druhýkrát neozval."

„Mohol to byť trik, ako sa nabúrať do našich polí?" rozmýšľal nahlas Vlnko.

„Možno."

„Toto všetko nasvedčuje, že tých pätnásť nefilimských vojakov, ktorí sa potulujú okolo svätyne, by mohli byť obri!" pokračoval Vlnko.

„Ašok a Galager urobili ešte iný objav," dodal Džervin. „Druhá linka, napojená na Persepsov kameň, nás tiež doviedla k bafometom Východného Polostrova."

„Takže o to im všetkým ide, však?" pochopila Maryani. „Kľúč k ochrannému štítu Džex Belaranu? Ale prečo sa ho jednoducho nezbavíme? Veď my v skutočnosti nepotrebujeme komunikovať s Persepsom, alebo áno? Pošlime ho naspäť do Džex Belaran, spolu s tromi sudmi uhoriek nakladaných v mede a poznámkou so znením, 'Ak sa s nami chcete rozprávať, príďte kedykoľvek na návštevu!'"

„Problém je, že ten kameň by pre nás mohol byť potenciálne veľmi užitočný," odhalil Džervin. „Zar ho plánuje použiť ako zbraň proti obrom."

„Ako?" opýtali sa Vlnko a Maryani jedným elektrizovaným hlasom.

„Ochranný štít Džex Belaranu je jedným z najsofistikovanejších polí Strážcovstva, aké boli kedy utkané," vysvetľoval Zar. „Kameň plánujem použiť na prienik do nebies Strážcov, keď naň napojím množstvo on-kameňov. Dvadsaťštyri hodín pred začiatkom Archívneho prenosu vygenerujú Lietajúci Draci silnú interferenciu a všetky nefilimské polia v kráľovstve sa zrútia."

„Krvavé Podsvetie! Naozaj také niečo dokážeme urobiť?" Maryani bola celá bez seba.

„Pravdaže dokážeme," uvedomil si Vlnko. „Veď si už sama vyrobila niekoľko on-kameňov!"

„A je toho ešte viac," pokračoval Zar. „Lermon si myslí, že analýzou Hrot-vzorov za kameňom by sme mali byť schopní vytvoriť štít podobný tomu v Džex Belarane, ktorý obri nikdy nedokázali prelomiť."

„Takže za Persepsov kameň sa oplatí zomrieť!" zvolala Maryani zamyslene.

„Čo nás privádza k našej hlavnej téme," uškrnul sa Džervin a obrátil sa k Zarovi. „V kraji máme pätnásť nefilimských bojovníkov, plus ďalších štyroch na ceste z hraníc Lazéry. Navrch tu máme nekromancerov bafometov na druhom konci Muridjinej linky. Čo navrhuješ, Veliteľ?"

„Existuje nejaký dôvod, prečo by som ten kameň nemal dostať naspäť?" spýtal sa Zar.

„Teraz, keď sme už bafometov objavili, na to nevidím dôvod. Ibaže nemáme najmenšiu predstavu, ako zareaguje Muridji," Džervin si ťahal bradu.

„Aké je tvoje vyhodnotenie? Bola z diaľky manipulovaná, aby kameň ukradla alebo konala z vlastnej slobodnej vôle?"

„Synak, ja viem, že po Fridrikovi by sme mali pochybovať o každom. Ale aj tak, jednoducho si nedokážem predstaviť Muridji ako špióna nefilimských obrov," Nositeľ Blesku bol kategorický.

„Muridji a tajná agentka?" rozrehotala sa Maryani. „Tak to by bohyni odtrhlo cecky!"

„A či ona nie je dokonalým príkladom tajnostkárskej osoby?" namietal Vlnko.

„Priatelia, Hrot-vojna je špinavý biznis," pripomenul im Zar.

Ale ako debatovali, Džervin dostal Hrot-volanie od Namrona.

„Prorokyňa nás musela začuť, ako sa rozprávame," oznámil Džervin. „Je predo dvermi kaplnky. Pýta sa na Zara."

„Chceš ty riadiť túto operáciu?" spýtal sa Zar Džervina.

„Nechám to na teba, Veliteľ!"

„Nasledujte ma!" povedal Zar svojim priateľom. Ako kráčali hore schodmi, Hrot-zavolal Fermanovi, „Všetci poplach! Chcem teba, Kheja, Ašoka a Galagera v krypte svätyne svetla, okamžite. Vytvorte spojenie s Barkhan Zérom, hľadajte neidentifikované polia. Zostaňte so mnou stále v Hrot-spojení, informujte ma o svojich zisteniach. Nech všetci Správcovia Polí prerušia svoju prácu a uzavrú svoje Hroty."

Na prízemí mal Namron veľké problémy, aby sa mu podarilo udržať Muridji von.

„Cítim kameň v jej vrecku!" Hrot-varoval Zar Džervina. „Môže to byť pasca!"

„Á, tu je!" vykríkla prorokyňa, keď zbadala Zara. „Pochválený buď Pán Melchisedek, môj malý Zar! Aká bola tvoja cesta do Alverardu? Počula som, že tam bol riadny nezákonný bordel. Dali ste to tam do poriadku?"

„Je to už lepšie. Čo môžem pre teba urobiť, Muridji?" Jeho Hrot uzavretý, Zar bol pripravený čeliť plnému jed-útoku od obrov.

Medzitým Džervin uvoľnil svoju sánku a pretiahol si krk, pripravujúc sa na projektovanie Slova Hromu. Vlnko schmatol tašku so svojimi najnovšími zbraňami z mäkkých kameňov. V kaplnke Správcovia Polí napájali svoje Hroty na Polia Pokoja.

„Ále, nič také," usmiala sa Muridji. „Len som počula, že už si naspäť vo svätyni, tak som si myslela, že by som ti mohla doniesť toto," vybrala z vrecka kameň a podala ho Zarovi. „To ráno, keď si sa vrátil zo svojej cesty s Elyani, ti vypadol z vrecka. Ešte šťastie, že som ho našla! Niekto by naň mohol omylom stúpiť."

Ohromený, Zar hľadel na kameň a rozmýšľal, čo robiť ďalej.

V zadnej časti miestnosti Vlnko vybuchol do smiechu. „Tento príbeh je čoraz lepší a lepší!"

„Ty nechceš svoj kameň?" Muridji bola prekvapená.

„Zar!" Hrot-zavolal Khej. „Obe linky práve zmizli! Vyparili sa."

Muridji ho Hrot-začula. „Aké linky?" spýtala sa.

„Muridji, musíme sa s tebou poriadne porozprávať," povedal jej Zar. „Musím ťa požiadať, aby si išla so mnou dovnútra."

„Och, naozaj?" zvolala, viditeľne potešená.

„Áno. Poď za mnou. A dávaj pozor pod nohy!"

Keď uvidela, že v krypte na ňu čakajú Ferman, Ašok a Galager, a že Vlnko, Džervin a Maryani tiež prichádzajú, Muridji nedokázala uveriť svojmu šťastiu. „Chcete povedať, že vy všetci sa so mnou chcete rozprávať?"

Priniesli jej matrac a primäli ju, aby si naň ľahla. Maryani sedela po jej boku a držala ju za ruku, aby ju upokojila.

Ale Muridji sa ani trochu nebála. „Je moje telo potrebné pre svätyňu?" opýtala sa tónom, ktorý ukazoval, že je pripravená sa obetovať.

„Máš misiu, Muridji," povedal jej Džervin.

„Som pripravená, Džervin!" vyhlásila.

Kameň vložili do škatuľky s izolačným povlakom a viac ako dve hodiny ho tím skúmal za pomoci svojho bohatého arzenálu pomôcok na skúmanie polí a energetických zariadení, hľadajúc linky a špehovacie polia. Súbežne, Džervin, Ran Gereset a Orest preskúmavali z Polí Pokoja Muridjinu myseľ.

Nakoniec všetci došli k rovnakému záveru. Muridji už nebola spojená s obrami. A nebola ani špión.

Džervin zobral Zara do inej krypty a potom, ako o prípade niekoľko minút diskutovali, zhodli sa na tom, že najlepšie bude, keď Muridji všetko povedia, budú ju každých pätnásť minút preskúmavať a naučia ju, ako vypátrať špehovacie polia.

„Ja jej to poviem," ponúkol sa Džervin. „Ty potrebuješ dokončiť našu obranu. Mám zlý pocit ohľadne tých štyroch Nefilim - druhej skupiny."

„Zar pozrel dole na svoju ľavú ruku. „Súdiac z toho, kde boli včera, čoskoro by tu mali byť."

„Cítiš sa byť pripravený?"

„Úplne pripravený!" Zar pomaly zatínal a otváral svoju päsť. „Chyby, ktoré sa urobili, keď Čierni Lovci zaútočili na kaplnku, sa nebudú opakovať. Ale ak sú to obri, naše straty môžu byť vysoké."

17.13 Východný Polostrov, citadela nefilimských obrov

Pralaya nadviazal s Bobrosom prioritnú komunikáciu a triumfálne mu oznámil, „Vaša Excelencia, objavili sme základňu Hnedého Rúcha! Našli sme ich zdroj sily!"

„Konečne! Konečne!" Bobros neskrýval svoju spokojnosť. Viac ako rok sa nekromanceri jeho gildy neúspešne pokúšali objaviť záhadnú pevnosť. „Kde?"

„V Poliach Pokoja, Vaša Excelencia. Videli sme ich svätyňu. Úžasný stánok svetla. Tiež sme zistili, že veľký počet Hnedých Rúch zostúpil zo sfér Výšin a zhromaždil sa v Poliach Pokoja. Napočítali sme ich vo svätyni aspoň tristo. Určite niečo chystajú."

„A ako ste ich našli?"

„Cez čarodejnicu. Vtedy, keď ju Hnedé Rúcha skúmali."

„Čo znamená, že oni vás tiež objavili," povedal Bobros vecne.

„Museli sme prijať to riziko," priznal Pralaya. „Tak či onak, boli tam už isté známky, že naše linky objavili. Ich schopnosti, čo sa týka ovládania polí, sú pozoruhodné."

„A ďalej?"

„Museli sme všetko odpojiť, dokonca aj linku ku kameňu."

„Odporúčate, aby prebehol útok?"

„Nie, Vaša Excelencia. Navrhujeme útok pozdržať. Teraz máme oveľa lepší plán. Keď sme teraz objavili ich zdroj, mali by sme byť schopní ich odpojiť, čím sa Eisraim stane úplne zraniteľným. Bez Polí Pokoja sú ničím! Aj malé komando ich v priebehu niekoľkých minút zničí."

„Gratulujem, Pralaya!" potešil sa Bobros. „Odovzdaj bafometom moje gratulácie. A pozdravuj odo mňa Melisu Múdru."

„Nanešťastie, Vaša Excelencia, Melisa Múdra spáchala včera samovraždu. Skočila z útesov vedľa svojho domu."

„Rozumiem." Z Pralayovho tónu Bobros ihneď pochopil, že bafomet 'samovraždu' zorganizoval. „Moja úprimná sústrasť, Pralaya. Ona bola tvojou blízkou priateľkou, však?"

„Úžasná žena. Veľmi som ju miloval," povedal bafomet. A bola to pravda.

17.14 Palác Kráľa Atlantídy

„Ctihodný Lord Proston, Najvyšší Superintendant Siete Polí Krajov Východu, v Službách Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy!" oznámil Karmínový strážca.

„Nech vojde!" odpovedal Lord Javons cez tmu viditeľnú.

Masívna zlatá brána sa pomaly otvorila a vošiel Lord Proston. Vysoký muž kráčal pomalým dôstojným spôsobom svojej vysokej kasty. V pravej ruke držal orichalkové žezlo najvyššieho superintendanta siete.

Proston mal takú zlú náladu, že ani nevzhliadol nahor, aby sa pokochal pohľadom na pole na strope, ako to normálne robieval zakaždým, keď navštívil Lorda Javonsa v jeho recepčnej hale - jednej z najúžasnejších hál paláca, s šesťdesiat zákonných stôp vysokým stropom zo zlatého plasu, ktorý žiaril ako Slnko vo svete trojuholníka.

Keď dosiahol druhý koniec prázdnej, dvesto zákonných stôp dlhej haly, podržal žezlo na svojom srdci a pozdravil svojho nadriadeného, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Najctihodnejší Lord Javons Orameno, Najvyšší Superintendant Siete Polí, v Službách Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy!"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Ctihodný Lord Proston, Najvyšší Superintendant Siete Polí Krajov Východu, v Službách Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy!" odpovedal starý muž zákonne. Sedel na tróne uprostred malého pódia, tri schody nad úrovňou podlahy. Jeho aura žiarila jasným zlatým svetlom, ktoré pochádzalo z poľa trónu. „Aké zvesti prinášate?"

„Nie dobré, Najctihodnejší Lord," Proston stál iba desať zákonných stôp od neho a hľadel mu priamo do očí. „Sieť sa podarilo obnoviť v Elfene, Piremanse, Alverarde, Romerane a Loverlinkse. Ale na Západných Pobrežiach je situácia katastrofálna. Celé dve svätyne sa roztopili. Hurikán zničil polovicu Aforenty. V Orelbanku vypukol veľký požiar, ktorý hasiči nedokážu zvládnuť. A v Asmabane bola špina vychádzajúca z hlavnej svätyne taká príšerná, že rozhnevaný dav zapálil kaplnky mlynov Zákona. Teraz je už v plameňoch celé mesto. Ale v Jasmarezane už dva týždne bez prestávky prší, čo spôsobilo záplavy a zničenie všetkých mostov na rieke Linia. A od Baranbinu po Karlingu zúria veľké epidémie. V mnohých dedinách sa roľníci zbláznili a navzájom sa zabíjajú. Krajina je zachvátená panikou."

„Máme im poslať na pomoc siedmu armádu?"

„Nie! Pre Pána Melchisedeka, armádu od toho držte bokom! V Baranbine bol celý batalión kniežaťa kraja Západných Pobreží zasiahnutý šialenstvom. Výsledkom je, že úplne zničili svoje vlastné mesto."

„A čo Východný Polostrov?" pýtal sa Javons.

„Momentálne je tam sieť stabilnejšia ako kdekoľvek inde v kráľovstve. Ale mladý nekromancer, ktorý zavraždil Lorda Vrolona, sa stal novým najvyšším veliteľom citadely."

„Znamená to, že obri pravdepodobne začnú vyčíňať?"

„Toho sa obávame, Najctihodnejší Lord."

„Ešte niečo?"

„Momentálne nič iné. Ale, Najctihodnejší Lord, chcem sa opýtať, či Jeho Najvyššie Veličenstvo Kráľ učinilo rozhodnutie ohľadne žiadosti, ktorú som predložil."

„Akej žiadosti?" Lord Javons sa tváril, že si nespomína.

„Súrnej žiadosti, aby bolo tristoštyridsaťšesť rituálov, ako boli spísané mojimi Správcami Polí, prehlásených za nezákonné, a aby do všetkých mlynov Zákona boli vyslaní vojaci, ktorí by zaručili vykonateľnosť dekrétu," Proston jasne artikuloval slová.

„Ach, áno. Áno..." Javons sa pozeral doľava, aby sa vyhol Prostonovmu nahnevanému pohľadu. „Jeho Najvyššie Veličenstvo si žiadosť vypočulo. Kráľ povedal, že žiadosť zváži a odpovie na ňu v zákonne blízkej dobe."

Proston sa rozzúril, „Najctihodnejší, môj pohár trpezlivosti pretiekol. Buď sa dnes stretnem s Kráľom alebo končím."

„Proston!" zvolal starý muž otcovským hlasom. Vstal a zišiel z trónu, čo spôsobilo, že zlaté svetlo z jeho aury okamžite zmizlo. Zišiel dole po troch schodoch svojho kráľovského pódia. „Viem, že v tejto chvíli musíte čeliť náročným okolnostiam a rozumiem vašej frustrácii. Ale teraz nie je čas na..."

„Počuli ste, čo som povedal!" Proston nezákonne prerušil svojho nadriadeného, mávajúc s orichalkovým emblémom svojho povolania. „Buď budú mnou odporúčané opatrenia okamžite vykonané alebo si toto žezlo môžete zobrať naspäť!"

„Proston, môj priateľ v Zákone, hádam by ste nechceli ukončiť dvanásť rokov našej plodnej spolupráce takýmto nezákonným spôsobom!"

„Čo sa mňa týka, bolo to dvanásť premárnených rokov! Čo presne sme dosiahli? Môžete mi to povedať?"

Nadaný Javons zmenil taktiku. Aby pomohol Prostonovi ventilovať jeho hnev, rozhodol sa, že bude tiež kričať. Postupne zvyšoval hlas, „A čo presne by dosiahli tieto vaše odporúčania, môžete mi to prezradiť? Aspoň polovica krajov je postihnutá morom. Obri sa pripravujú na vojnu. A vy od nás chcete, aby sme vyvolali celoplošné občianske nepokoje tým, že proti sebe poštveme každého jedného kňaza každej jednej svätyne?"

„Javons, toto je koniec. Tentokrát sa sieť naozaj rúca. Pokiaľ..."

„A čo chcete, aby sme s tým my urobili?" Javons ďalej kričal. „Viete veľmi dobre, že aj keby sa vaše opatrenia prijali, situácia by sa ďalej zhoršovala."

Cez tmu viditeľnú sa ozval Karmínový strážca, „Veľavážený Lord Viniret, Najvyšší Superintendant Siete Polí Krajov Juhovýchodu, v Službách Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy!"

„Nech vojde!" zakričal Javons cez tmu viditeľnú.

„Čo-chcete-aby-sme-s-tým-robili sa stalo jednou z nových mantier Zákona," Proston bol znechutený. „Zdá sa, že v týchto dňoch to majú na perách všetci."

„Ja viem! A tiež sa mi to nepáči! Ale tak sa veci majú!" revala purpurovo-červená tvár Lorda Javonsa. Jeho hlas náhle stíchol a dodal, „Môžeme sa teraz vrátiť k práci?"

Proston zostal neoblomný, „Dovolíte mi hovoriť s Kráľom?"

„Nie!" zareval opäť Javons. „Vaše odporúčania sú nezákonne nemysliteľné. Najvyššia Rada Zákona ich dôkladne zamietla, rovnako ako Dvanásť Najvyšších Kňazov Melchisedeka."

„Zbohom, Javons," Proston sa obrátil na päte a odišiel.

„Proston, o-kam-ži-te sa vráťte naspäť!"

Proston neodpovedal. Sto zákonných stôp od miesta, kde stál Javons, prechádzal popri svojom podriadenom, Lordovi Viniretovi.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Ctihodný..."

„Viniret, práve ste boli povýšený," prerušil ho Proston a vopchal mu do ruky svoje žezlo. „Teraz máte na starosti všetky východné kraje!"

„Nie, nemáte!" vrieskal Javons z druhého konca miestnosti.

17.15 Pevnosť Správcov Polí

Keď Alsibyadi a Teyani najbližšie navštívili kaplnku Správcov Polí, zistili, že sa tu odohrali značné zmeny. Dvere kaplnky boli zamurované, rovnako ako všetky okná. Aj steny vyzerali inak. Plas bol hrubší a hutnejší. Bol vykryštalizovaný do materiálu tvrdého ako skala a pevnejšieho ako vonkajšie hradby svätyne.

Kráčali teda doľava, tam kde zvykla bývať kaplnka Múdrych Čarodejníc Zákona. Tam bol portál tiež zamurovaný, spolu so všetkými oknami. Kráčali ďalej a zabočili doprava, v nádeji, že sa dostanú dovnútra cez bývalú kaplnku Služobníkov Boha Nektára, čo bola omnoho väčšia budova. Ale aj tu čoskoro objavili, že všetky dvere sú zapečatené a steny boli zosilnené hrubým, kameňu podobným plasom. Museli prejsť okolo celého bloku, k portálu kaplnky Balthama.

Zaklopali na masívne dvere a z druhej strany sa im ozval Namron. Neotvoril im, ale ich požiadal, aby počkali, kým ich Hrot-podpis zaregistruje do bezpečnostného poľa.

„Ale veď my už sme zaregistrované, nie?" Alsibyadi bola zaskočená.

„Nie. Toto je nové bezpečnostné pole, ohraničené len na kaplnku Správcov Polí."

Minúty plynuli. Biele Orly boli prekvapené. Pri všeobecnom bezpečnostnom poli svätyne mohol byť nový návštevník zaregistrovaný v priebehu niekoľkých sekúnd. „To musí byť nezákonne špeciálne pole!" zamračila sa Teyani.

„To teda je, v Zákone!" povedal im Namron. „Ferman a Šyama hovoria, že je to najsofistikovanejšie pole, aké kedy utkali. Hrot-navrhli ho spolu s Vlnkom a Zarom. Už stihlo zabiť štyri čierne mačky, ktoré si Múdre Čarodejnice zabudli zobrať so sebou."

„Zabiť?" Alsibyadi neverila vlastným ušiam.

„Hej. Je to taký druh poľa. Ak niekto nie je zákonne zaregistrovaný, zaplaví ho pole až po uši jedom a to je jeho koniec."

Dvere sa konečne otvorili.

„Nech sa páči!" Namron srdečne privítal kňažky.

„Uhm... a nemusí byť zaregistrované aj moje dieťatko?" zaváhala Alsibyadi.

„To si nemyslím," predpokladal Namron sebavedome.

„Ale to nestačí, Namron!" Teyani bola neoblomná.

„Poďte ďalej, priatelia, niet sa čoho obávať!" prišiel ich pozdraviť Zar. „Vitajte v mojom novom kráľovstve!"

Biele Orly vkročili do haly.

„Nebesá v Eisraime!" poznamenala Alsibyadi, keď uvidela nádherné biele svetlo, ktoré žiarilo zo stien, podlahy a stropu.

„A kde sú všetky fľašky?" pýtala sa Teyani.

„Všetko sme preniesli do podzemia. Poďte sa pozrieť," pozval ich Zar na prechádzku veľkou prázdnou chodbou.

„Ale ak je všetko v pivniciach, čo budete robiť so všetkými týmito miestnosťami?" vyzvedala Teyani.

„Roztopili sme tých niekoľko oblastí, kde bol plas horľavý, takže teraz sme úplne ohňovzdorní. Všetky ostatné miestnosti budú slúžiť ako ubytovanie pre Správcov Polí a bezpečnostný personál."

„Aj Namron sa sem presťahoval?"

„Do luxusného apartmánu najvyššieho kňaza Mystérií Nektára. A v posledných dňoch sa sem presťahovali aj všetci muži, ktorí nie sú ženatí. Prijal som toto rozhodnutie potom, ako boli spozorované nefilimské komandá."

„Podarilo sa vám ich odvtedy ešte zachytiť?"

„Nie. Za posledný týždeň sme niekoľkokrát prehľadali celé spektrum, ale neúspešne. Jednoducho zmizli."

Ako sa blížili ku schodom do pivníc, stretli Muridji, ktorá bola na ceste von. „Pochválený buď Pán Melchisedek, slečny Bieleho Orla! Och, bohovia, no nie je nádherná!" priložila ruky blízko k Alsibyadinmu bruchu. „Kedy očakávate malého Lermona? Za dva týždne, je tak? A počula som, že Teyani bude pôrodná asistentka, možno aj s Lermonom po boku? Už sa neviem dočkať, kedy uvidím malého. Dali ste mu také dobré meno. Som si istá, že mu v zemi Aegypton prinesie šťastie..."

Keď sa zákonný rozhovor skončil, pustili sa kráčať dole po schodoch. Alsibyadi zašepkala, „Ako do Podsvetia sa sem dostala Muridji?"

„Och, to je dlhý príbeh," Zar radšej zmenil tému. „Takže toto je naša nová základňa. Odtiaľto budeme monitorovať všetky fázy Archívneho prenosu - pravdaže okrem celkom poslednej, ktorá má prebehnúť na Planine Sorany. Ponechal som si pivnice, ktoré sme mali predtým a prepojil ich s pivnicami Balthama, Múdrych Čarodejníc a Boha Nektára."

Došli do obrovskej haly. „Toto sú nové krypty Správcov Polí. Úbohí muži už veľmi potrebovali viac miesta."

„Vúf! Tie klenby sú úžasné!" zvolala Teyani.

Zar prijal komunikáciu cez tmu viditeľnú. „Veliteľ! Veliteľ! Funguje to úplne zázračne. Úplne sme im natrhli rite a nevšimli si ani hovno!"

„Veľmi dobre, Galager! Pokračujte. Chcem, aby do večera boli mimo prevádzky," ozval sa Zar naspäť cez komunikačný kanál.

„Vykonáme, Veliteľ! Nepriateľ nekladie žiaden odpor."

Pre svojich návštevníkov Zar vysvetlil, „Odpájame tri kaplnky Zákona. Radšej ako začať vojnu proti kňazom mlynov, a nútiť ich pozmeniť ich praktiky, rozhodol som sa z diaľky zablokovať niektoré z ich rituálov pomocou mojich polí."

„Naozaj to robíš?" zasmiala sa Teyani.

„To je škaredé!" plesla ho po pleci Alsibyadi.

„Veliteľ!" ozval sa cez hlasový kanál niekto iný. „Ten skurvený nefilimský mäkký kameň sa s nami konečne začal rozprávať. Chceš sa naň prísť pozrieť?"

„Za pätnásť minút som u vás," odpovedal Zar.

„Ale prečo musia byť stále takí hrubí?" sťažovala sa Teyani.

„Nuž, nuž... aby som ti povedal pravdu, celé to začalo u Vlnka," vysvetľoval veliteľ. „Celé roky sa všetci sťažovali na jeho vulgárne prejavy. Potom mal svoj obrat a, na počudovanie, to vytvorilo v kaplnke akési nadávacie vákuum. Po tomto začali všetci nadávať, kúsok po kúsku, akoby chceli zaplniť tú prázdnotu."

Alsibyadi sa zasmiala, „A čo na to hovorí Vlnko?"

„Tvrdo to popiera. Hovorí, že si nespomína, že by niekedy používal urážlivý spôsob vyjadrovania, vraj to muselo byť v nejakom minulom živote. Teraz mi dovoľte ukázať vám moju novú spálňu."

„Tvoju spálňu?" Teyani si zahryzla do pery. „Chceš povedať, že si sa presťahoval sem?"

Zar, aby opustil Elyanine nádvorie! To bolo takmer nepredstaviteľné.

„Musel som, z bezpečnostných dôvodov," povedal Zar. „Archívne kamene musia byť strážené. Ale dovoľte mi, aby som vám ukázal túto krásavicu," previedol ženy cez nízke dvere, ktoré viedli do malej tmavej pivnice. „Páči sa vám moja nová izba?"

„Je... skromná," Alsibyadi bola zhrozená.

„Myslíš?" usmial sa na ňu.

„Dúfam, že odtiaľto z času na čas aj vychádzaš," vyhrešila ho Teyani.

Potlačil úsmev.

„Och, bohovia!" Teyanina Belosť od úžasu zažiarila.

Štyri steny zmizli a úbohá cela sa zmenila na obrovskú halu, kúpajúcu sa v striebristom svetle dychberúceho poľa hviezd, ktoré svietilo z vysokého klenutého stropu. Halou jemne previeval čerstvý vánok. Z hudobného poľa sa ozvala séria zvláštnych basových harmónií Lietajúcich Drakov. Svetlo a zvuky sa snúbili tak dobre, až sa zdalo, že vánok spieva o mystériách diaľav.

„Toto je neskutočné!" Alsibyadi zatvorila a opäť otvorila oči, premýšľajúc či to, čo vidí, je fyzické, alebo len Hrot-vykonštruované.

„Je to ilúzia?" Teyani chytila Zara za rameno.

„Čo nie je?" povzdychol si Zar filozoficky, podľa spôsobu svojho učiteľa.

„Nie, vážne, chceme to vedieť!" naliehala Alsibyadi.

„Nuž, tak potom poďte so mnou!" Ruka v ruke kráčali ohromnou halou. Zar ukázal na dlhú kolonádu klenutých oblúkov, „Tieto vedú do katakomb svätyne. Jedným z dôvodov, prečo som tak veľmi potreboval pivnice Balthama, je to, že sa odtiaľ do piatich minút môžem dostať na ľubovoľné miesto vo svätyni."

Alsibyadi mala ťažkosti uveriť svojim zmyslom, „Takže to je reálne? Nie je to len Hrot-sen?"

„To je práve to, čo mi na kráľovstve stále nie je jasné," uťahoval si z nej Zar. „Poznávate tú kryptu?" ukázal na malú klenbu na vzdialenom konci haly.

„Krypta Archívnych kameňov," spoznala ju Teyani z diaľky. „Takže k nim máš priamy prístup. Aké praktické!"

„Aby som to urobil zaujímavejším, utkal som tam niekoľko polí. Ak nepriateľ niekedy nájde cestu do tej krypty, to vám hovorím, bude musieť byť poriadne Hrot-bystrý, aby odtiaľ našiel cestu von."

„Toto nemôže byť skutočné!" Alsibyadi sa obrátila k oblúkovej bráne, ktorá viedla do ďalšej haly s malým bazénom a zimnou záhradou.

„Chceš sa staviť?" spýtal sa zlomyseľne.

„Stávky sú proti Zákonu Orlov." Obrátila sa naspäť, „Ale... čo sa stalo s kryptou Archívnych kameňov?"

Otvor, ktorý viedol do malej krypty, tam už nebol.

„Áno, čo sa stalo s Archívnymi kameňmi?" Zar sa tváril, že je úplne zmätený a hudobné pole ho doprevádzalo sériou bizarných zvukov Lietajúcich Drakov. „Nebolo náhodou tu?" ukázal do inej chodby, osvetlenej striebristým svetlom.

„Ale tá tam pred minútou ešte nebola!" protestovala Alsibyadi.

„Nie?" spýtal sa Zar Teyani. „A pozrite! Čo sa stalo s vchodom do katakomb? Zmizol! Ako sa odtiaľto dostaneme von?"

Teyani odpovedala pripitým smiechom a hľadela na oblaky astrálneho svetla, ktoré sa na obrovskom klenutom strope preháňali medzi poliami hviezd. „Skočte do poľa hviezd! To je jediná cesta!"

„Takže to je srdcom tvojho obranného systému!" pochopila Alsibyadi. „Ak sa niekto vôbec dostane dovnútra, bude im trvať eón, kým sa dostane von. To len v prípade, ak ho predtým pole nezabilo a nezalialo jedom až po uši, pravdaže."

„A je tu ešte niekoľko ďalších tajomstiev," Zar dráždil jej zvedavosť. „Polia boli votkané do každej jednej miestnosti našej pevnosti. Stovky polí."

„Ako si prišiel na myšlienku tejto haly?" pýtala sa Teyani podozrievavo.

„V krypte Verzazyela Strážcu, v kraji Červenej Zeme," priznal sa Zar. „Nikdy som nemal príležitosť vidieť ju v plnej kráse, ale z toho, čo som pochopil, vyzerala nejako takto."

„Verzazyel Strážca?" Biele Orly sa pobúrene zasmiali.

„Z tohto miesta sa mi chce tancovať," Alsibyadi si držala svoje obrovské brucho.

„Tanec pod hviezdami," Teyani zamávala rukami. Od nebeskej krajiny, ktorá plávala na strope, nedokázala odtrhnúť oči. „Mimochodom, vieš, prečo sme prišli, nie?"

„Prišli sme ťa uniesť," prehlásila Alsibyadi na rovinu. „Beriem ťa do našej kaplnky na ďalší rituál k Výšinám."

„Ale ja nemám čas. Musím urobiť tisíc vecí."

„Nezaberie to čas. Vo Výšinách žiadny čas nie je," uistila ho Teyani.

„A tvoj učiteľ povedal, že by si mal ísť s nami," Alsibyadi namierila na jeho nos svoj autoritatívny prst. „A aj keď žiješ v paláci, z času na čas musíš vyjsť von! Už je to viac ako týždeň, čo si naposledy videl svetlo dňa."

„Teraz nemôžem ísť. Ferman na mňa čaká."

„To je v poriadku. Choď za Fermanom. Dávame ti jednu hodinu," Alsibyadi bola veľkodušná.

„Počkáme tu na teba," povedala Teyani, s pohľadom vo hviezdach. Jej dlhé čierne rovné vlasy žiarili striebristým svetlom, v ktorom sa kúpala hala. „Keď budeš pripravený, príď nás vyzdvihnúť."

17.16 Paradoxy vo Výšinách, druhé kolo

Alsibyadi skontrolovala rituálne pomôcky a obetu na oltári. Ovocie, kvety, zrnká ryže a šálka vody boli na mieste. Obzrela sa dozadu, ponad svoje plece. Zar sedel uprostred kruhu. Teyani sa opierala o dvere kaplnky, pozorujúc scénu z Okraja Výšin.

Potom, ako poslala bábätku milujúcu myšlienku, Alsibyadi začala s Hlasovými projekciami - boli to jemné projekcie, lebo tehotné ženy musia byť pri používaní Hlasu opatrné, a tiež preto, že sila nie je to, čo vedie k Výšinám.

„Nech sa ona, ktorá je, ktorá bola, a ktorá bude,

Vráti naspäť do svojho zdroja,

A za nekonečnosťou svojej Kozmickej Noci,

Spozná to, čo nikto nepochopí.

Nehybný Plameň, Dych Výšin,

To, čo je, bude navždy.

To, čo nie je, nikdy nebolo..."

Teyani kričala, „Prestaň! Prestaň!"

Držiac si rukami svoje brucho, Alsibyadi sa otočila.

Jej matka bežala k Zarovi, ktorý sa práve zrútil na dlážku.

„Džervin! Džervin!" Hrot-volala Teyani. „Rýchlo príď sem! Stala sa nehoda."

„Čo som urobila?" Alsibyadi zostala pokojná.

„Poviem ti neskôr. Och, nie! Nie! Strácame ho! Jeho životná sila sa rozpadáva!"

Alsibyadi pristúpila k Zarovi. Jeho energia ihrala zvláštnou bielou žiarou.

Teyani usúdila, že ho môže zachrániť iba Hlas. „Vyjdi von z kaplnky, rýchlo!" prikázala jej. „Bábätko by nevydržalo to, čo sa chystám projektovať!"

Ako Alsibyadi bežala von, videla, ako jej matka pozdvihla ruky, vzývajúc Orla.

V chodbe mimo kaplnky dostala od Teyani Hrot-varovanie, „Ešte ďalej! Nezostávaj v blízkosti kaplnky, Slovo je pre dieťa príliš silné!"

Alsibyadi sa ponáhľala na blízke nádvorie, kde si sadla na trávu a začala vzývať anjelov Výšin. „Viem vôbec, čo robím?" Keďže sa cítila neisto, ani v modlitbách nepokračovala.

Bol to šedivý deň. Od katastrofy, ktorá zúrila v Alverarde, hmly zhustli. Zdalo sa, že príroda je namrzená. V priestore bolo vidieť roztrúsené obláčiky čierneho astrálneho dymu. Tráva bola každým dňom zelenšia. Chutné malé kvietky, ktoré jej dávali normálnu purpurovú farbu, k veľkému zúfalstvu záhradníkov rýchlo mizli. Alsibyadi to primälo k úvahám, či sa jej dieťa niekedy bude hrať na normálnom trávniku.

„Zober si toľko času, koľko potrebuješ, láska moja! Vôbec sa s narodením nemusíš ponáhľať," povedala mu.

Hlboko vo vnútri vedela, že keby nebolo malého Lermona, Orol by bol už dávno dal signál na odchod do zeme Aegypton.

„Ľúbim ťa, Lermon! Ľúbim ťa!" hovorila mu. A nechala svoju myseľ plávať, dúfajúc, že periférne vedomie jej pomôže spomenúť si na jej cestu do Výšin.

O polhodinu neskôr ju Džervin zavolal cez tmu viditeľnú. „Energia sa už vrátila na rozumnejšiu úroveň. Môžeš prísť do kaplnky, ak chceš."

„A čo Zar?" spýtala sa.

„Teraz je už mimo ohrozenia."

Pri svojom návrate našla dvere kaplnky otvorené. V miestnosti bolo toľko svetla, že najprv nedokázala nikoho rozoznať. Živé steny divoko bzučali, akoby sa hmota odhodlala spievať. Alsibyadinu životnú silu to rozvibrovalo takou rýchlosťou, že zo strachu o dieťa zaváhala.

„Zákonne bezpečné," uistil ju Džervin. „Vlastne, pre dieťa ako je Lermon, syn Lermona, to bude vynikajúce."

Nasledujúc jeho hlas, Alsibyadi vošla do Bielej pece.

Uprostred kruhu našla Teyani. Stála nehybne ako socha, oči zatvorené, jej aura v plameňoch od oslepujúcich iskier Belosti.

Džervin stál po jej boku. „Radšej sa jej nedotýkaj."

Vlnko sedel pri ich nohách. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Alsibyadi Výšin!" zosumarizoval situáciu svojim mimoriadne zdvorilým hlasom.

Zar ležal na dlážke, s hlavou vo Vlnkovom náručí. Keď otvoril oči, aby sa na ňu pozrel, Alsibyadine vedomie bolo okamžite vytiahnuté vysoko nahor. Začula zvláštnu hudbu Lietajúcich Drakov.

Periféria času. Tekuté svetlo. Elixír nekonečnosti.

Kľakla si po jeho boku. „Môžem ho chytiť za ruku?"

„Áno, áno," odpovedal Džervin. „Práve som použil Hlas, aby som ochladil jeho energiu."

„Teyanine Slovo Hromu ho zachránilo, ale súčasne ho takmer uvarilo!" Vlnko hladkal Zarove tmavé blond kučery.

„Čo... čo sa stalo?"

Džervin si ťahal bradu, „Zase si odišla?"

„Úplne. Tak strašne sa hanbím. Vôbec neviem, čo robím. Nikdy som sa o ten rituál nemala pokúšať."

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" Džervin bol neústupný. „Počínala si si pozoruhodne dobre. Riskovala si, ale keď zvážime, čo sa mohlo stať, keby si uspela, riziko bolo opodstatnené."

„Ale jeho ruka je stále čierna!" Končekmi prstov sa zľahka dotkla zlovestnej trhliny v Zarovej aure.

„Zajtra to skúsiš znovu!" povedal Vlnko svojim najupokojujúcejším hlasom. Alsibyadi sa musela zasmiať.

„Čo presne som vlastne urobila?" opýtala sa Džervina.

„Ty a Zar ste sa pokúsili o najhlbšiu možnú transformáciu. Nebola to žiadna chyba, ale rozhodnutie urobené v dokonalom uvedomení si situácie."

„Čo sme sa pokúšali pretransformovať?"

„Hmotu." Vždy pripravený na mystické rozpravy, učiteľ pokračoval, „Ak je čierna substancia Ahrimana taká odolná voči očiste, je to preto, že preniká fyzickosť na hlbokej úrovni, kam ľudský Duch nedosiahne - skryté domény, do ktorých ľudské bytosti zasiahnu až vo vzdialenej budúcnosti. Ale vy ste sa o zostup pokúsili už teraz. Pokúsili ste sa zapáliť hmotu iskrou Ducha."

„Pokúsili sa dosiahnuť kameň mudrcov?" slintal Vlnko.

„Nič menšie!" luskol prstami Džervin.

„To znie veľmi ambiciózne." Alsibyadi nedokázala pochopiť, ako mohla byť taká odvážna.

„Veľmi dobre premyslený ťah," trval na svojom Džervin. „Zvolil sa najlepší možný čas: Zarova podstata Lietajúceho Draka je na Draka Hlbočiny naladená lepšie ako kedykoľvek predtým. To pomohlo vytvoriť iskru, ktorá by zlúčila to, čo je hore, s tým, čo je dole. A polia sú stále v poriadku, čo tvoju šancu na úspech zvyšovalo. Keď sieť umrie, všetky tieto transformácie budú oveľa ťažšie. Preto ti Teyani a Barkhan Zér dali svoje požehnanie."

Stretnutie s Barkhan Zérom vo Výšinách... to znelo ako sen.

„Takže to nebola chyba?" váhala Alsibyadi.

„Nie, nebola to chyba! Keby nebolo Archívu, skúsili by sme to ešte raz, hneď ako by Zar dokázal chodiť."

„Vidíš? Čo som ti hovoril?" Vlnko obrátil svoje dlane nahor.

Potláčajúc úsmev, Alsibyadi sa zahľadela do Zarových očí.

Záblesk jednoty mimo času.

Celou mojou mysľou, celým mojím srdcom...

17.17 Nebesá bohov poznajú tajomstvo

Nasledujúci deň išla veľmi tehotná Alsibyadi navštíviť Zara. Našla ho ležať na nízkom gauči uprostred jeho obrovskej Hrot-spálne, odpočívajúceho v striebristom opare pohybujúceho sa poľa hviezd. Stále nedokázala povedať, či mala hala vysoký klenutý strop, alebo bola len Hrot-oklamaná Zarovými poľami.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Biely Orol!" privítal ju Zar. Rovnako ako jeho majster, aj on postupne čoraz viac oceňoval ohromnú hĺbku tejto najjednoduchšej mantry Zákona, ktorú nikdy neopakoval bezmyšlienkovite.

„Vyzeráš zákonne lepšie," Alsibyadi sa posadila vedľa jeho postele. „Ale som prekvapená. Myslela som si, že ťa nájdem na tvojej Dračej bráne!"

„Chodievam tam každý deň, na rýchly zostup do Podsvetí."

„Chodievaš cez katakomby?" bola zvedavá.

„Pravdaže. Zavedú ma k točitému schodisku, niekoľko chodieb odtiaľto. Ale urobil som objav. Jedna z chodieb katakomb prechádza rovno pod spálňou, ktorá susedí s Elyaninou - to je miestnosť, z ktorej sme urobili kuchyňu. Takže som vyslal kopať tím zákonných murárov. Zajtra by to malo byť hotové."

„Chceš povedať, že robia dieru do podlahy spálne?"

„Spájajú ju s katakombami. Vďaka tomu sa tam budem môcť dostať za menej ako dve minúty."

„V poslednej dobe si nejaký veľmi usilovný."

„Chcem mať všetko čo najskôr na mieste. V nadchádzajúcich týždňoch sa situácia vo svätyni môže začať rapídne zhoršovať."

„No nemám ja šťastie! Pravdepodobne vôbec neuvidím všetky tie hrozné veci, ktoré boli prorokované," usmiala sa smutne. „Hneď ako malý Lermon vyskočí von, obávam sa, že nadíde čas na odchod do Aegyptonu." Aby sa jej podarilo zadržať slzy, zmenila tému, „Chcela by som od teba jednu láskavosť. Ten deň, keď som navštívila Džervina v pivnici, ktorá je v blízkosti Archívnych kameňov, sedela som na jednom špeciálnom sude bieleho slizu. Volali ho 'Prvotné More'. Malému Lermonovi sa to tak páčilo, že sa mi o tom každú noc sníva. A vo svojich meditáciách vídavam sudy bieleho slizu."

„Aké fascinujúce chúťky!"

„Ale ja ho nechcem piť!" protestovala. „Iba... nemohla by som si ísť ešte raz sadnúť na sud s tým drahocenným bielym slizom? Iba na pár minút."

„A čo keby som ti dal fľašku plnú tej drahocennej substancie?"

„To by si urobil?" bábätko ju prinútilo otvoriť oči veľké ako galaxie.

„Považuj to za zákonne vykonané. Ale musíš mi sľúbiť, že to nebudeš piť!" uťahoval si z nej. „Čo mi pripomína, že ti mám dať ešte niečo," vložil jej do ruky dva kamene. „Jeden pre teba. Jeden pre Teyani. Od zajtrajška budú kaplnky Správcov Polí úplne Hrot-izolované od zvyšku svätyne - a od zvyšku sveta! Požiadavky Hrot-vojny. Nikto nás nemôže dosiahnuť cez tmu viditeľnú, nikto nás nemôže dosiahnuť cez Hrot, pokiaľ so sebou nemá jeden z týchto kameňov-kľúčov. Kľúče sa budú každých niekoľko dní obmieňať, čo znamená, že zakaždým budeš potrebovať nový kameň."

Vlna úzkosti, „Ale ako s vami potom budem komunikovať, keď opustím svätyňu?"

„Ále, neboj sa! Lermon už pripravil linku cez Polia Pokoja. Jej krása je v tom, že funguje nezávisle na sieti polí."

Rozplakala sa.

„Ako dokážeš žiť bez Elyani?" spýtala sa ho. „Miloval si ju rovnako, ako ja milujem Lermona."

„Vieš," chytil ju za ruku, „odkedy som sa vrátil od Lietajúcich Drakov a musel som vymyslieť, ako žiť bez Elyani, ponoril som sa do Orlovej lásky."

„Myslíš, že prichádza od nej?"

„Nie, priamo od Orla. A je úžasná. Ohromná! Keď som bol s ňou, vždy som cítil, že ju nedokážem dosť ľúbiť, akoby niečo vo mne bolo príliš úzke. Teraz... teraz je tu všetka tá láska, ktorá prúdi z mojej hrude, a zdá sa, že je jej dosť, aby dokázala ľúbiť celé stvorenie. Niekedy sa mi dokonca zdá, že ani nezáleží na tom, že tu nie je."

„Ja viem, ja viem..." Zarecitovala zo Zákona Orla, „Nie kvôli manželovej láske miluješ manžela, ale kvôli láske Orla." Ďalej plakala, „Ale bude mi tak veľmi chýbať. Aj ty. A Teyani. A Džervin. A všetci ostatní, každá živá stena vo svätyni."

„Ten pocit veľmi dobre poznám. Tvoje malé ja bolí tak veľmi, že je to horšie ako smrť. Ale s Orlovou pomocou sa bolesť malého ja stane bránou. Tá vedie k oveľa väčšiemu ja, tomu, ktoré sa rozprestiera v Orlovej rozľahlosti. Tam je rozľahlé všetko. Nekonečná Jednota. Príbeh začína naberať úplne inú dimenziu."

Zostali ticho, otvárajúc sa ohromne nežnej vrúcnosti, ktorú do nich Orol vlieval.

Hudobné pole vylúdilo čudne rytmické harmónie z vysokých tónov. „Túto melódiu poznám. Odkiaľ je?" Alsibyadi si hlučne vyfúkala nos do dlhého rukáva svojich šiat.

„Táto je od Lietajúcich Drakov Veľkého Mravca."

„Až mi z toho behajú zimomriavky po chrbte," Alsibyadi si ďalej fúkala nos. „Ostré, pichavé pocity. Znamená to niečo?"

„Znamená to, že Veľký Mravec ťa očisťuje. Veľký Mravec je kozmický čistič."

Zvuky Lietajúcich Drakov postupne utíchli. Načúvali tichu, ktoré na nich zosielal Biely Orol. Na drahocennú chvíľu nastala plnosť mimo slov, akoby Orlova vrúcnosť prebleskla nekonečnosťou polí hviezd.

„Cítim sa oveľa lepšie. Ďakujem ti," povedala Alsibyadi neistým hlasom, keď spojenie začalo upadať. „Niekedy sa bojím, že v zemi Aegypton so mnou Orol nebude až tak ako tu. Uvedomuješ si, že tam nie sú polia? Vôbec žiadne!"

„Orol bude vždy s tebou. Nemôžeme ho stratiť, prichádza k nám cez samotné jadro našej bytosti."

„Pozri sa na mňa!" zasmiala sa na sebe. „Nehovorím práve ako žena veľkej viery, čo?"

„Toto sú ťažké časy."

„Ťažké časy!" vzdychla si. „Povedal ti už Džervin, že chce, aby som na tebe zase skúsila rituál?"

„Pravdaže! Okrem toho, dohodli sme sa na tom vo Výšinách."

„Takže ty si to pamätáš!" Alsibyadi zasvietila od zvedavosti.

„Záblesky. A aj to len cez svoju podstatu Lietajúceho Draka."

„Povedz! Povedz! Aké to je, byť v tvojej podstate Lietajúceho Draka?"

Hudobné pole naplnilo halu nadmierou nepochopiteľných harmónií, ktoré kĺzali všetkými smermi, akoby súčasne hralo desaťtisíc melódií pohybujúcich sa v čase dopredu a dozadu, na pozadí tečúcich riek chronologických paradoxov a vetrov supermentálnych rozpakov.

„Toto sú prvé dojmy, keď sa napojím po prekročení Okraja Výšin," vysvetlil Zar.

„Jasné. A čo cítiš zo svojho ľudského ja?"

„Nuž, nuž... nič! Úplne nič! Nie je to ani len tá ničota, v ktorej je všetko obsiahnuté, je to ešte mimo toho."

„Ale prečo je pre nás také ťažké pamätať si to?"

„Ach, tak to začínam vidieť celkom jasne. Medzi Výšinami a stvorením je obrovská priepasť. Naša manifestovaná ľudská podstata ju nedokáže prekročiť."

„Tak, keď potrebujeme premostiť, tak to premostime! Kde by sme mohli začať?" Alsibyadi bola náhle vzkriesená vyhliadkou na výzvu.

„Na Okraji Výšin je tajomstvo, ktoré je kľúčom ku všetkým úrovniam stvorenia. Dokážem to cítiť zo svojej podstaty Lietajúceho Draka, ale nedokážem to dať do ľudských slov. Na samom vrchole Zlatého Štítu. Nebesá Zjavenia poznajú to tajomstvo," Zar zatvoril oči, „Vieš, že nebesá Zjavenia sú tou najúžasnejšou vecou, akú som kedy videl? Matematická dokonalosť. Keď som bol v Elyaninom svete, zakaždým, keď som zdvihol svoj hosťovský nos, archetypálna krása neba ma Hrot-omráčila."

„Nebesá Zjavenia sú rovno pod Zlatým Štítom. Dáva to zmysel, že by to tajomstvo mali poznať," odvodila si Alsibyadi.

„E-e! Nie pod ním. Horná časť nebies bohov a Zlatý Štít sú jedným," tvrdil Zar. „A čím vyššie stúpaš, tým viac úrovní a zázrakov nachádzaš. Na Okraji Výšin existuje nekonečné množstvo svetov."

„Tak ako to mám premostiť?" pýtala sa Alsibyadi.

„To je predsa jasné," luskol prstami Zar, „poprosíš Bieleho Orla, pravdaže!"

Rozosmiala sa.

Zar zostal ticho. Vtiahol jej Belosť do svojej podstaty Lietajúceho Draka, odrážajúc do jej srdca nekonečnú Orlovu lásku.

Ďalší moment kozmickej plnosti.

Natiahol sa na jeden alebo dva eóny, až kým sa Alsibyadi nezdvihla, aby odišla.

Ale nechcelo sa jej ísť.

Rozplakala sa.

„Cítim sa tak hlúpo, keď stále takto plačem!"

„Som si istý, že aj ja by som toľko plakal, keby som bol taký tehotný ako ty! Prečo nezostaneš dlhšie? Nepáči sa malému Lermonovi hudobné pole?"

Sadla si naspäť a ďalej počúvala podivuhodné harmónie a fúkala si nos.

Byť vo svätyni bolo také dobré.

Také dobré.

17.18 Dúhová kaplnka

Tím Správcov Polí sa zhromaždil v najväčšej pivnici Balthama, aby oslávili dokončenie Hrot-izolačného poľa. Bolo ich tam dvadsaťšesť, vrátane Vlnka a Maryani. Boli v zákonne radostnej nálade a žartovali o všetkých tých problémoch, ktoré v posledných týždňoch museli vyriešiť. Ako ozdoba bolo na strope pomocou polí namaľované modré nebo, vytvárajúce živú atmosféru, ktorá ostro kontrastovala s šeďou vonkajšieho sveta. Iné pole zase vytvorilo veľký oblúk svetla, ktorý sa priečne tiahol z jedného rohu do druhého.

Vošiel Khej. „Čo je toto v Zákone?" opýtal sa, sledujúc farebné spektrum svetelného oblúka: od fialovej cez červenú, modrú, zelenú až po žltú. „To je od bohov?"

„Čo nie je?" Vlnko obrátil hlavu k nebu, s pokorným úsmevom na tvári. Potom vysvetlil, „Volá sa to dúhový oblúk, alebo len dúha."

Mladý Správca Polí sa poškrabal po hlave, „Pole, ktoré ohýba veci?"

„Nie, ty dutko!" vložil sa do toho Galager. „Je to len dažďová voda, ktorá vytvorí oblúk svetla, dúhu."

„Dúhy zatiaľ neexistujú," vysvetlil Vlnko. „Objavia sa, až keď my všetci zmizneme."

„To je to smutné na dúhach," prikývol Galager. „Najprv musí kráľovstvo otrčiť kopytá, a až potom začnú z oblakov pršať dúhy. Ale odhliadnuc od toho sú skvelé."

„Och, už chápem!" došlo Khejovi. „Ty myslíš dúhy ako v kráľovstve dúh! Takže takto vyzerajú! Vrúcne ako úsmev bohyne! Chcem mať jednu vo svojej spálni. Hneď teraz!" zatvoril oči, Hrot-skúmajúc pole, ktoré vytváralo dúhu.

Ferman stál osamotený v rohu miestnosti a s otcovskou láskou pozoroval svoj tím. Prijal správu od Namrona, „Majster Džervin práve vstúpil do kaplnky."

Ferman hlučne oznámil, „Priatelia, náš ctený hosť je na ceste sem!"

Správcovia stíchli, Hrot-kontrolujúc všetky sub-polia obranného systému, aby sa uistili, že je všetko pripravené na inauguráciu.

Hlavné dvere pivnice sa s vŕzganím otvorili.

Vošla Muridji. „Funguje to!" prehlásila víťazoslávne. „Ani jedna z mojich priateliek ma nedokáže dosiahnuť! Chcela som vám to hneď povedať."

O niekoľko sekúnd neskôr, keď do haly vkročil Majster Džervin, našiel všetkých, ako si idú vyrehotať svoje čisté fontány a plieskajú sa rukami po stehnách.

„Sú šťastní, lebo ich štít funguje ako zákonné kúzlo," vysvetlila Muridji Džervinovi po zákonných pozdravoch. „A tá veľká dúha, to je prekvapenie, takže o tom ti nebudem rozprávať."

Ferman vystúpil a pozdravil Nositeľa Blesku. „Sme pripravení, Majster Džervin," oznámil hlasom stiahnutým od emócií. „Tentokrát, sme naozaj pripravení!"

Džervin neodpovedal. Len sa zahľadel Fermanovi hlboko do očí a zoslal na neho slávu Hromu.

V záblesku si Ferman spomenul na deň, keď ho Džervin prvýkrát oslovil, aby sa podieľal na projekte Archívu.

Vtedy jeho oči žiarili rovnakou neohrozenou žiarou.

To bolo pred tridsiatimideviatimi rokmi.

Ferman mal vtedy len osemnásť. Bol pripravený nasledovať svojho otca, ktorý zastával prestížnu funkciu najvyššieho kňaza mlynov Zákona Eisraimu. Džervin, ktorý bol od Fermana starší o desať rokov, sa vtedy práve vrátil z očisty Erriby. Rozchýrilo sa, že Orest opustil svoje telo a zanechal Džervina ako nového veľmajstra Hnedého Rúcha. O samotnej očiste Erriby kolovali neuveriteľné chýry.

Ferman stál pred kaplnkou mlynov, keď k nemu pristúpil Džervin a pohliadol mu priamo do očí, „Pochválený buď Pán Melchisedek, muž Zákona! Musím sa s vami poriadne porozprávať," povedal. O dve hodiny neskôr sa pre Fermana začal nový život. Mlyny Zákona nechal za sebou a začal pripravovať plán, ako vytrénovať najlepší tím Správcov Polí v kráľovstve.

„Sme pripravení!" Lorenz, jeden z hlavných Správcov Polí, prerušil tok jeho myšlienok.

„Tak ich nenechajme čakať!" Džervin predstúpil pred tím a jeho ruka spočinula na Fermanovom pleci. „Kde sú Lermon a Zar?" spýtal sa.

„Boli súrne odvolaní. Jeden z vysokých kňazov Vodných Božstiev je veľmi chorý," odpovedal Vlnko. „Povedali, aby sme na nich nečakali."

„V poriadku. Tak koho chcete, aby som Hrot-zavolal ako prvého?"

„Melcharda Hnedého Rúcha!" navrhol Arena, Fermanov synovec.

Obecenstvo utíchlo, úzkostne očakávajúc verdikt.

Džervin na niekoľko sekúnd zatvoril oči. Potom potriasol hlavou, „Nie! Nemôžem ho Hrot-dosiahnuť."

Zákonný potlesk.

„Nemôžem Hrot-dosiahnuť ani Esrevina," oznámil Džervin o niekoľko sekúnd neskôr. „Ani Ran Gereseta. Ani Lermona. Priatelia, dokázali ste to! Dokonca ani núdzové frekvencie Hnedého Rúcha nedokážu prelomiť váš štít."

Obecenstvo opäť zatlieskalo, chváliac Pána Melchisedeka a rôznych bohov. Navzájom si sľúbili, že počas oslavy nebudú nadávať.

„Majster Džervin," podišiel k nemu Arena, „ako najmladší člen tímu som bol poverený, aby som vám predložil nasledujúcu žiadosť. Chceli by sme našu novú kaplnku premenovať na 'dúhovú kaplnku', aby symbolizovala, že naša práca je venovaná kráľovstvu dúh."

„Aký originálny nápad!" žmolil si bradu Džervin. „Unikátne meno. Nemyslím si, že by v kráľovstve existovala nejaká dúhová kaplnka."

To nebolo prekvapujúce, keďže 'dúhová kaplnka' bola takmer synonymom s 'post-katastrofickou kaplnkou'. Celkom iste to nebolo súčasťou Zákona, ktorý hľadal dokonalosť vždy v minulosti.

Súdiac podľa úzkostného ticha a iskier v očiach Správcov Polí, dalo sa ľahko vidieť, ako sa im ten nápad zapáčil. „Nech je teda tak!" vzdychol si Džervin, dávajúc požehnanie Hnedého Rúcha. „Koniec koncov, to je presne to, o čom je Archív: hľadíme do budúcnosti, nie do minulosti."

Požehnanie bolo prijaté s veľkým entuziazmom, zákonnými výkrikmi a aplauzom. Po tomto zobrali Majstra Džervina k bufetu plného dobrôt, špeciálne prinesených na túto príležitosť z hlavnej kuchyne: obilné keksy s tmavozeleným pyré z varenej zeleniny. Šťastne popíjali, napĺňajúc šálku za šálkou vlažnou ryžovou vodou s bylinkami.

Keď sa Lermon a Zar vrátili, ich vážne výrazy ostro kontrastovali s atmosférou v miestnosti, kde sa všetci zákonne rozprávali a smiali sa. Išli rovno za Džervinom. „Môžeme s tebou hovoriť?" spýtali sa svojho majstra a zobrali ho nabok, do vzdialeného rohu miestnosti.

„Práve sme boli pozrieť môjho starého priateľa Varundasa, vysokého kňaza Služobníkov Vodných Božstiev," povedal mu Lermon. „Je veľmi chorý. Je to nejaký zvláštny druh nákazy, aký som nikdy predtým nevidel. Začalo to minulú noc. Úplne horí od horúčky. Vykašliava tmavé hlieny a krv."

Džervin na sekundu zatvoril oči.

„Nechajte ho zomrieť!" odpovedal z fontány Hromu.

V rozpakoch, Lermon si zahryzol do pery a zostal ticho.

„Džervin, je toho ešte viac," pokračoval Zar. „Nákaza vychádza priamo z Alverardu. Odo dňa, keď sa sieť takmer zrútila, sa krajom šíri astrálna špina. Nemyslím si, že Varundas bude jediný, kto ochorie."

„Nechajte ich zomrieť!" odvetil Džervin, hovoriac zo svojho najvyššieho vedenia. „Tento mor je požehnaním od bohov. Zachráni ľudí pred šialenstvom posledných dní."

„Robí mi to vážne starosti," naliehal Zar. „Choroba sa bude rozširovať. Vo svätyni by mohla spôsobiť úplný chaos. Ak okamžite niečo nepodnikneme, môže byť nesmierne ťažké to zastaviť."

„Chcem, aby ste nikoho neliečili, okrem tých, ktorí sú nenahraditeľní pre projekt Archívu," prikázal Džervin svojim hlasom Nositeľa Blesku. „Jasné?"

Hľadiac dole na svoju päsť, Zar Drak-prikývol.

„Aj tak, musíme čeliť realite! Všetci zomrú! Všetci do jedného! A rovnako tak aj my! Do roka budú nažive už len Biele Orly v Aegyptone. A Lermon, syn Lermona," dodal Džervin, s rukou na Lermonovom pleci. „Ten bude živý a zdravý!"

Zničený, Lermon sa urobil rozľahlým, odrážajúc Hrom.

„Teraz zneste nadol Oheň a radujte sa, muži Zákona! Nechceme hádam pokaziť túto oslavu."

17.19 Výšiny

„Nech sa ona, ktorá je, ktorá bola, a ktorá bude,

Vráti naspäť do svojho zdroja,

A za nekonečnosťou svojej Kozmickej Noci,

Spozná to, čo nikto nepochopí.

Nehybný Plameň, Dych Výšin..."

Premožená pochybnosťami, Alsibyadi sa otočila. Bol svet stále ešte svetom?

Zar stále sedel uprostred kruhu, Teyani za ním. Súdiac podľa kvality svetla v kaplnke, bolo ešte stále skoro ráno.

Vykonávajúca kňažka zakotvila svoj stĺpec Ducha do Zarovej podstaty Lietajúceho Draka, vysoko hore vo sférach. Obrátila sa naspäť k oltáru a pokračovala v rituále.

To, čo je, bude navždy.

To, čo nie je, nikdy nebolo.

Večnosť je..."

Zvuk.

Zvuk stotisíc hierarchií anjelov.

Zvuk sto miliónov krúžiacich svetov.

Zvuk v stvorení. Stvorenie je zvuk.

Vesmír v jedinej kvapke.

Implózia.

Oheň a Voda sú Jedno.

…

Vhupni do transcendentálneho kontinua. Koncentrované bytie.

Nič také ako 'ja som'. Bytie spálilo svet.

Nie oheň, ale esencia ohňa. Bytie s Absolútnou hustotou.

…

Na druhej strane Zlatého Štítu, Výšiny.

Bytie má tisíc tvárí.

Všetky sú Jedno. Ty si Jedno. Ja som Jedno.

Ty a ja sme vždy poznali

Absolútnu jednoduchosť matematiky Výšin:

Jedna plus jedna je Jedno,

Dva krát dva je Jedno,

Dva krát tri je Jedno,

Dva krát štyri je Jedno...

Akákoľvek otázka, odpoveď je Jedno.

Nič nie je jednoduchšie ako Výšiny.

Čas sa nikdy nezrodil. Nekonečné hranice rovná sa žiadne hranice.

Je iba nekonečnosť.

Nič malé, nič obrovské. Iba nekonečnosť.

„Teyani, kde si?"

Neexistuje žiadne tam, iba nekonečné tu.

„Tu, moja láska! Stále!"

Neexistuje žiadne predtým, žiadne potom. Iba teraz, čo znamená stále.

Nekonečný pohyb rovná sa nekonečná nehybnosť.

Nekonečno nekonečien. Nekonečno-vosť, zmysel Lásky.

„Zar?"

„Nekonečne tu, s tebou. Navždy."

Výšiny sú tam, kde sa všetky kozmologické rebríky stávajú Jedným.

Lietajúci Draci, bohovia, Pán Melchisedek, ja a ty.

Navždy Jedno v Láske.

Láska je.

Iskra Jednoty.

Vidieť teba je vidieť Dokonalosť.

Výšiny sú Plameňom Jednoty.

Pán Melchisedek, ty a ja sme tým Plameňom.

Budem si tentokrát pamätať?

Tisíckrát som prekročila Zlatý Štít, aby som sa stala dočasnou dušou.

Tisíckrát som zabudla na Boha. A na mňa, a na teba.

A na večnosť.

A tisíckrát som sa vrátila, aby som zistila, že som nikdy neodišla.

Moja pravá podstata je nekonečne tu, navždy.

Načo teda chodiť preč?

„Teyani, načo sa mám vrátiť do manifestovaného stvorenia,

Keď aj tak, kamkoľvek idem, stále zostávam tu?"

Videné z nekonečného tu, stvorenie nie je nič iné ako fantázia:

Sen, ktorý začína kozmickým ránom.

Zrodil sa čas, šíp sa nedá zastaviť,

Ilúzie hraníc vytvárajúce myriady svetov -

Ihrisko pre sny dočasných duší.

Sny o radosti, sny o láske, sny o smútku, sny o opustení. Sny o dobrodružstvách, sny o moci, sny o bojoch a bitkách. Sny o bytí kráľom, sny o bytí žobrákom. Sny o bytí múdrym, prebudeným - sny o nesnívaní.

Potom nadíde Kozmická Noc. Sen sa rozplynie.

A všetci si uvedomia, že po celý čas zostávali vo Výšinách,

Čo aj tak nebol žiaden čas, ale nekonečné tu a teraz, stále.

Nekonečné tu, nič sa nezmenilo.

Ja som ty, ty si ja. A kto je ty a ja?

Akákoľvek otázka, odpoveď je v Bohu.

Nekonečné tu, byť je byť s Bohom.

Absolútne, neohraničené, všeobsiahle. A jednoduché.

Dva krát dva je Boh. Dva krát tri je Boh. Dva krát štyri je Boh...

Boh, kombinesencia všetkých nekonečností anjelov.

Ale už začína ďalší sen:

Ďalšie stvorenie, ďalšie kozmické ráno.

Opäť sa narodil čas,

Bilióny a trilióny duší sa hrnú nasledovať svoj šíp.

„Ale načo, Teyani? Načo tam ísť? Načo ísť snívať do stvorenia?

Čo dobré to prinesie mne, tebe, Bohu?"

„Alsibyadi, Panenský Duch, Plameň Výšin, večne milovaná,

Ty si Dokonalá a vieš, že si Dokonalá.

Dokonalosť sú Výšiny. Výšiny sú Dokonalosť. Absolútno. Nekonečné tu.

Ale kde je stvorenie? Tiež nekonečné tu, lebo nič iné neexistuje.

Keďže je absolútne nekonečné,

Absolútno obsahuje celé manifestované stvorenie.

Keby to tak nebolo, existovalo by niečo mimo Absolútneho,

A Absolútno by už nebolo absolútne nekonečné,

Čo je absolútne nemožné!

Preto je každé miesto v stvorení nekonečne tu,

Každý okamih v stvorení je teraz, stále.

Keď tam ideš, zostávaš vo Výšinách.

Nič sa nemení. Nikto nikam nejde.

A predsa... zabúdaš, že si Dokonalá!

Úbohý tieň, zabúdaš, že existujú Výšiny.

Božské Svetlo už nie je s tebou.

A v šere sveta snívaš svoj sen,

Sen dočasnej duše, oddelenej od Boha.

Panenský Duch, preto musíš podstúpiť túto púť,

Prekročiť Zlatý Štít, reinkarnovať sa zo sveta do sveta,

Cestovať cez manifestované stvorenie, hľadajúc perlu.

Výšiny sú zjavené Výšiny. Stvorenie je skrytými Výšinami.

Nájdi perlu, odhaľ Výšiny v stvorení.

Z Panenského Ducha, staň sa Duchom Osvieteným."

„Ale ak som Dokonalá, ako by som sa mohla stať niečím iným?

Všetko čo je, ja som."

„Panenský Duch, si Dokonalá, ale ešte si úplne neuvedomuješ, do akej miery.

Pamätaj si Výšiny, stále, a všetky sny sa rozplynú."

Prečo snívam? Ako môžem zabudnúť?

Som Dokonalá. Dokonalosť sú Výšiny. Výšiny a stvorenie sú Jedno.

Keď cestujem stvorením,

Je to Dokonalé, ktoré cestuje samo Sebou.

Ako môže Dokonalé zabudnúť na Seba samé?

Paradoxy vo Výšinách!

Nekonečné tu, nevedomosť je nepochopiteľná.

V stvorení, Výšiny sú mimo všetkých vecí.

„Zar, nepoviem zbohom."

Ty a ja sme Jedno, navždy.

„Alsibyadi, nebudem ti ďakovať."

Nekonečné tu, ďakovať tebe je ďakovať sebe.

Spomeň si na Výšiny a všetko je dokonané.

…

Na Okraji Výšin, Alsibyadi zistila, že je obrovským plameňom. Po jej boku, Teyani, o nič menej gigantický plameň, Biely ako Orol.

Stále spojená s mystériami Výšin, spomenula si na nekonečné tu, jeho absolútne vedenie, neuveriteľnú plnosť bytia - kombinesenciu všetkých hierarchií anjelov a Lietajúcich Drakov.

Horúce ako milióny sĺnk.

Na Okraji Výšin spievali Pieseň Stvorenia, oslavovali zrodenie Ohňa z Vôd.

Takže takýto je to pocit, byť anjelom Výšin!

Stojac pri zdroji všetkých zdrojov, Alsibyadi videla všetky semená, všetky tajomstvá pred ňou ležali odhalené.

Pri jej nohách, stvorenie bolo len kvapkou.

Obrátila sa k sféram Melchisedeka, „Ja chcem dávať! Mám všetko, čo by som mohla dať!"

Výšiny za ňou. Bez hraníc. Nekonečná Láska prúdiaca jej srdcom. Svieža radosť, ako v prvé ráno stvorenia. A Jednoduchosť, ktorá pochádza z objavenia Jedného za zdanlivou mnohorakosťou tohto malinkého stvorenia.

V záblesku, uvidela pravú podstatu Výšin všetkých duší vo sférach Melchisedeka - Jedno, spojené nekonečne tu, navždy.

Ale nebolo nič, čo by im mohla dať. Vo Výšinách mali všetko. Vždy.

Hľadala ich dočasné duše - tú časť ich samotných, ktorá tak veľmi smúti, lebo verí, že je oddelená od Boha, čo pravdaže nie je, ale nie je to práve to, o čom je táto cesta stvorením?

„Teyani, kde sú ľudia kráľovstva? Neviem ich nájsť."

„Tam!" ukázala Teyani dole do hmiel.

Nejasný opar. Sivý. Neurčitý.

„To sú hmly kráľovstva?"

„Nie, to sú ľudské duše."

Duše? Nič viac ako kvapky v oceáne dušo-vosti.

Vlna anjelského smútku prešla Alsibyadinim srdcom, „Ale ak nedokážem vidieť ich duše, nemôžem im nič dať! Teyani, prečo sa zdajú byť také nejasné?"

„Pretože nevolajú Boha. Pozri sa, táto áno," Teyani ukázala na malý krehký plameň, ktorý žiaril v hmlách. „Jeho ašpirácia je to, čo ho robí pre teba viditeľným."

Pre anjelov je dávanie extázou. Alsibyadi vliala do neho svoje Svetlo a spôsobila, že plameň narástol.

Dole v kráľovstve, muž prijímal zjavenie. Transcendentálny Pokoj, kombinesencia s Výšinami cez Alsibyadinu extázu, záplava darov a síl.

Alsibyadi hľadala ďalšie viditeľné plamene. Zakaždým, keď nejaký našla, vliala do neho svoj Oheň, svoje Svetlo, svoju Lásku. Ale bolo ich tak málo!

Tragédia anjela: môže dať všetko, ale nie je tu nik, kto by to dokázal prijať.

„Teraz musíme nájsť Zarovu ruku!"

Bolo to ľahké. Z Okraja Výšin bola kaplnka Bieleho Orla jasne viditeľná: bola postavená s láskou a počas dvadsiatichdeviatich rokov v nej Teyani vzývala Orlove Svetlo. Nebolo možné, aby ju anjeli mohli prehliadnuť.

Kruhová žiara na živej podlahe ešte viac pomohla Zara zviditeľniť.

Vyliečiť ho bolo ešte jednoduchšie ako nájsť kaplnku.

Čierna šmuha na jeho ľavej ruke bola len ďalším z Ahrimanových trápnych pokusov, ako oddeliť kráľovstvo a Výšiny.

Alsibyadi sa zasmiala. Naozaj Ahriman verí tomu, že by to mohlo fungovať?

Vztiahnuc ruku na Zara, hore a dole učinila Jedným.

V jeho ruke spojila Výšiny a svet.

Nebolo treba urobiť nič, pretože Výšiny a svet sú Jedno. Vždy.

Keďže oddelenie nikdy neexistovalo, rovnako neexistovala ani čierna šmuha. Okamžite zmizla.

„Priateľ, si voľný!"

Orlove Slovo sa naplnilo.

Také ľahké! Bolo tu veľké pokušenie spojiť Výšiny a svet v celom Zarovom tele - nie iba v jeho ruke.

„Neskúšaj to, nezvládol by to!" varovala Teyani. „Práve tak si ho naposledy skoro zabila."

„Ako môže zlúčenie dvoch vecí, ktoré sú Jedno, niekoho zabiť?" čudovala sa Alsibyadi, kozmicky zmätená.

„Kráľovstvo je také paradoxné miesto!"

Pripravená pokračovať vo svojej púti, zostúpiť z bodu do priamky, z priamky do roviny, a z roviny do kráľovstva, Alsibyadi sa obrátila k Teyani, „Budem si pamätať?"

„Odpoveď je tu. Nájdi zdroj všetkých zdrojov, vráť sa na Okraj Výšin."

~ Tak končí Kniha Paradoxov vo Výšinách ~

18 - Kniha Smrti Strašnej

18.1 Odchod do zeme Aegypton

Hmly horeli v lúčoch vychádzajúceho Slnka.

Bolo ich aspoň päťsto - pestrej spoločnosti kňazov a kňažiek odetých vo farebných rúchach najmenej osemdesiatich rádov. Stáli, tichí a vážni, zakrývajúc pobrežie rieky Fontelayny a malý kopček za mólom. Každý z nich niesol pochodeň.

Zvláštne - čím boli hmly špinavšie, tým viac pri úsvite a súmraku hrali úžasnými červenými farbami. Všetci v kraji si to všimli, dokonca aj tí najnenapraviteľnejší spáči. Jednoduchí ľudia, rovnako ako vzdelaní kňazi, všetci rozmýšľali, či je červeň znamením hnevu ich dobrého Pána Melchisedeka - predzvesťou prichádzajúcich pohrôm. Ale Zar si to nemyslel. Súmračná žiara hmiel mu proste pripadala Drak-nádherná. Pravdaže, bol predpojatý. Od svojho prvého záblesku prebudenia mal totiž slabosť pre oranžové plamene západu slnka. Oheň a nebeská obloha sa prirodzene dopĺňajú, myslel si. To robilo západ slnka stretnutím dvoch milencov. Nečudo, že tak otvára srdcia ľudí.

To ráno neprevieval žiaden vánok. Na rieke Fontelyane nebolo vidieť ani najmenšiu vlnku. Keď z juhu dorazila loďka, zdalo sa, že sa po vode kĺže úplne bez námahy.

Melchard, odetý v karmínovom rúchu svojho vysokého kňazstva, stál na móle, očakávajúc Lorda Prostona. Čudným riadením osudu, tá istá loďka, ktorá jeho priviezla do Eisraimu, mala z neho odviezť Biele Orly.

Proston stál na palube. Zar nemal žiadny problém spoznať ho aj z diaľky. Vysoký, kráľovsky pôsobiaci muž sa príliš nezmenil, hoci jeho krátke vlasy zosiveli. Zar si spomenul na jeho vysoké čelo, jeho veľké ruky, skvelé držanie a pôsobivú dôstojnosť jeho gest.

Dnes boli Prostonove ruky vo vreckách jeho neoficiálneho tmavošedého rúcha. A už nevyžaroval dokonalú sebaistotu. Pravda bola, že sa už nepovažoval za Najvyššieho Superintendanta Siete Polí Krajov Východu, v Službách Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy. Ale čím sa teraz stane? Zostane v Eisraime alebo sa vráti na Prostonov Ostrov, do kolísky svojej prestížnej rodiny? Päťdesiatročný muž sa zatiaľ nerozhodol.

Keď uvidel dav, myslel si, že pre neho pripravili oficiálnu recepciu. Na chvíľu sa cítil byť povinný nasadiť svoj oficiálny charakter a rozžiariť svoju auru. Ale potom, ako ho privítal najvyšší kňaz Melchard a prebehli všetky nevyhnutné zákonné výmeny, Melchard sa opäť stal sám sebou, Hnedým Rúchom. „Mrzí ma to, ale dnešný deň je pre nás dňom smútku. Musím tu nejaký čas zostať," povedal Ctihodnému Prostonovi. „Týchto dvadsaťštyri kňazov odnesie vašu batožinu a odprevadia vás do vášho kráľovského apartmánu."

Keď si uvedomil, že všetci títo ľudia neprišli kvôli nemu, Proston sa v hlave zasmial. Počas svojej kariéry tajne obľuboval nezákonné porušenia protokolu a trápne diplomatické zmätky.

Ale predsa na neho zapôsobila hĺbka citu, ktorá vychádzala spomedzi nositeľov pochodní. „Za kým smútite?" opýtal sa neformálne, zatiaľ čo kňazi vynášali z loďky truhlice.

„Deväť spomedzi našich najlepších kňažiek odchádza do zeme Aegypton," povedal mu Melchard. Aby sa vyhol nedorozumeniu, dodal, „Nie sú vyhostené, neporušili Zákon. Ich božstvo ich tam vysiela."

„Mrzí ma to. Keby som to bol vedel, pokúsil by som sa nájsť si na príchod lepší deň," povedal s úprimnosťou, ktorá Melcharda prekvapila.

„Ach, žiadne starosti. Sme všetci veľmi šťastní, že vás tu máme," odpovedal najvyšší kňaz.

„Srdce!" povedal si Proston sám pre seba, keď ho dvadsaťštyri kňazov odprevádzalo preč. „Títo ľudia majú srdce." A so smútkom si uvedomil, že už uplynulo mnoho rokov, odkedy ho naposledy pocítil vo vlastnom živote. Bolo to tak dávno, že sa na tú magickú príchuť sotva dokázal rozpamätať.

Proston bol jediným pasažierom na loďke. Potom, ako Melchard odkráčal naspäť a zobral si pochodeň, ktorú Zar pre neho držal, zostalo mólo prázdne.

Tichí, vážni, slávnostní, ich prítomnosti spojené v jednom plameni, nositelia pochodní čakali a nechali ducha svätyne, aby zažiaril cez ich srdcia.

Čoskoro prišli Biele Orly. Teyani a Džervin otvárali procesiu. Ona bola pokojná, on si hrýzol peru. Za nimi nasledovali Seyani a Pepni, žiariac Bielym Svetlom súcitu, ktoré do nich Orol celú noc vlieval. Blonďavá Afani za nimi žiarila ešte viac. Ale malá Berni preplakala celý deň a celú noc. Jej oči boli červenšie ako hmly a zdalo sa, že je na tom zo všetkých najhoršie. Za ňou kráčal Lermon, ktorému v rukách sladko spalo jeho bábätko; po jeho boku išla Alsibyadi. Nasledovali ich Vlnko a Maryani, a Alma, Lorien a Brirg. Procesiu uzatváralo šestnásť kňažiek, ktoré boli vytrénované, aby vystúpili do svetov trojuholníka a kontrolovali nebeskú časť Archívu.

Maryani zabodla svoj Drak-ohnivý pohľad do Zarových očí, pripomínajúc mu slovo, ktoré jej slávnostne dal.

„Sľubujem, Maryani," Hrot-zopakoval sľub, ktorý dal deň predtým, s Prvotným Morom ako svojim svedkom.

Stalo sa to v pivnici hermafrodických kameňov. Zar a Maryani boli spolu s Vlnkom zaneprázdnení kontrolovaním kameňov, keď ich prerušil záblesk Belosti.

Zar ihneď pochopil. A rovnako tak aj Maryani, pravdaže.

„Čo sa to tu deje?" zamračil sa Vlnko.

Hrot-volanie od Teyani mu poskytlo odpoveď. „Orol poslal signál. Odchod do Aegyptonu sa má uskutočniť zajtra ráno."

Maryani prijala tú novinku štýlom žiadne-myšlienky-len-Drak. Obrátila sa na Vlnka, ktorý musel pozbierať všetky svoje sily, aby sa ovládol. Mlčky na neho hľadela. V miestnosti sa zlatý duch stal takým živým, až Zar začal rozmýšľať, či Kráľ Vasúkidas náhodou nedobehne na návštevu.

Vošli Galager a Arena. Bolo to súčasťou bezpečnostného systému, že Hrot-komunikáciu autorizovanú cez mäkké kamene mohli počuť všetci. Správcovia Polí obdržali správu a bez toho, že by jeden druhého upozornili, všetci sa zhromaždili v pivnici hermafrodických kameňov. Prichádzali po malých skupinkách a mlčky sa postavili pred Maryani. Ako vchádzali, s každým z nich nadviazala očný kontakt.

Keď tam boli všetci, Arena prerušil ticho, „Ty odchádzaš, Maryani?" vyjadril ten pocit, ktorému nik nedokázal uveriť. Správcovia Polí počuli, že je jednou z kňažiek, ktoré Biely Orol určil, aby odišli do exilu. Ale to bolo dlho, dlho predtým ako sa pridala k ich tímu. Odvtedy sa toho toľko prihodilo - dosť nato, aby to v Archíve zaplnilo celé kapitoly.

„Nuž, nuž... áno! Zajtra ráno opustím svätyňu."

„Kde je vlastne tá zem Aegypton kam idete?"

„Ďaleko na východe. Na druhom konci oceánu," nechala Draka držať jej hlas a jej úsmev.

„Prečo musíš odísť?" spýtal sa Galager. Na rozdiel od väčšiny Atlanťanov, Správcovia Polí považovali 'prečo' a 'ako' za magické slová, ktoré sa im nikdy nezunovalo opakovať.

„Orol tam pre nás pripravil veľa práce. Budeme vyučovať divochov o vede rituálov a pravdách Zákona."

„Ale ako budú môcť robiť rituály, keď nemajú žiadne polia?" pýtal sa Galager.

„Nuž, nuž... budeme asi musieť rituály zjednodušiť. Dosť drasticky zjednodušiť, povedala by som," pokúsila sa o svoj najlepší úsmev.

„Nepokúsiš sa tam vytvoriť sieť?" navrhol Khej.

„Nie, priateľ môj!" vzdychla si Maryani. „V zemi Aegypton nebudú žiadne polia. Zrodené s kráľovstvom, polia zaniknú spolu s ním. Tak rozhodli Páni Osudu."

To sa Správcovi Polí len ťažko počúvalo.

„Pozrite sa na seba!" snažila sa ich povzbudiť. „Všetci si hryziete pery! Rozmýšľam, kto s tým vlastne začal."

Ferman to vedel, ale zostal ticho.

Všetci sa usmiali, ale ďalej si hrýzli pery.

„Koľko vás pôjde, okrem teba?" spýtal sa Arena.

„Päť: Pepni, Afani, Berni, Seyani, Alsibyadi. A malý Lermon, pravdaže!"

„A budeš učiť ľudí Aegyptonu, ako vyrábať mäkké kamene?"

„Pravdaže! Ale budú to musieť byť iné kamene. Nebudú tam žiadne polia, v ktorých by mohli rásť. Budem musieť intenzívne používať kompost - umenie černozeme, ako to navrhol Kráľ Vasúkidas. Ale beriem so sebou niekoľko hermafrodických kameňov. Rozmnožím ich tam."

Nasledovalo ďalšie dlhé ticho. Tentokrát to bol Lorenz, starší člen tímu, ktorý ho prerušil. „Necháš nám tu kúsok svojej zlatej energie?"

„Toľko, koľko len budem môcť," nechala svoju pokojnú silu rezonovať so starým mužom.

„Budeš nám chýbať," Lorenz mal v očiach slzy. „Bez teba naša kaplnka už nikdy nebude ako predtým."

„Tiež mi budete chýbať, priatelia," chytila Vlnkovu ruku.

„Pridáš sa k nám v Poliach Pokoja?" spýtal sa jej Khej.

„Priatelia, moja cesta je iná," potriasla hlavou. „Keď sa moja misia v Aegyptone skončí, vrátim sa do fontány modrého Života a Svetla, kam patrím."

„Vo vyšších oblastiach svetov bohov?"

Prikývla.

Ich oči zažiarili od úžasu.

„Ale prídem vás navštíviť!"

„Takže... sa stretneme v Poliach Pokoja?" spýtal sa Lorenz skusmo.

„Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!" prisľúbila.

Mlčky stáli, vpíjajúc do seba jej prítomnosť a otvárajúc sa fenomenálnej nehe, ktorú na ňu zosielal Biely Orol.

Potom Lorenz prehovoril za všetkých. „Ďakujeme, Maryani. Ďakujeme ti za všetko, čo si nám dala." A potom, ako si s ňou vymenil posledný pohľad, odišiel.

Jeho kolegovia Správcovia Polí ho nasledovali, jeden za druhým. Ako odchádzal posledný z nich, Zar sa tiež pohol, aby nechal Maryani a Vlnka samotných. Ale ona ho zavolala naspäť. „Zar, počkaj!"

Obrátil sa, spočívajúc Orlom na Drakovi.

„Chcem, aby si mi niečo sľúbil," pohliadla mu priamo do očí.

„Čo?"

„Že dáš pozor na Vlnka. Chcem, aby Prvotné More bolo našim svedkom."

„Ale... keď odídeš, plánujem poslať Lermona a Vlnka do Lazéry."

„To nie je to, čo som myslela. Nie tento život. Keď sa toto všetko skončí, chcem, aby si na neho dal pozor."

„Hej! Počkaj chvíľočku," protestoval Vlnko, „a čo ja, tu? Možno by ste to so mnou mohli prekonzultovať? Tento úbohý človek predsa nemôže zodpovedať za všetky hlúposti, ktoré porobím vo svojich budúcich životoch!"

Ale na jeho prekvapenie, Zar podišiel bližšie k Maryani a ponoril svoju ľavú ruku do bieleho slizu Prvotného Mora, ktorý vyživoval hermafrodické kamene. Zosúladiac Draka hore a Draka dole, opätoval Maryanin plamenný pohľad a prisahal, „Moje slovo, Maryani, dám na neho pozor."

Priestor miestnosti bol naplnený nejasnými ozvenami čudných harmónií Lietajúcich Drakov.

„Ďakujem ti," zašepkala. A uvoľniac svoje Dračie ovládanie, rozplakala sa. „Ďakujem ti!" vzlykala.

Na niekoľko sekúnd Zar držal jej slzy vo filharmonickom tichu Lietajúcich Drakov. Potom odišiel a nechal Vlnka, aby ju zobral do náručia.

Zar išiel rovno do kaplnky Bieleho Orla. Tentokrát nešiel katakombami, ale cez Hrot-navigované chodby ženského krídla. Krásne pole, to nepochybne, ale nie také dokonalé, ako si zvykol myslieť. Teraz, keď sa z neho stával majstrovský tvorca polí, začínal vnímať množstvo nedostatkov: obzvlášť istý nedostatok Hrot-hĺbky a 'nízky strop', ktorý obmedzoval jeho spojenia s Lietajúcimi Drakmi. S nádychom nostalgie si spomenul na mladícke nadšenie, ktoré cítieval, keď Hrot-chodieval týmito chodbami.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, môj malý Zar!" pozdravila ho Muridji, ktorú cestou stretol. „Počula som správy, viem, že musíš mať veľa práce - ale moja priateľka Luciana je veľmi chorá. Horúca ako pec a kašle ako filosterop. Robím si o ňu nezákonné starosti. Je šanca, že by si sa na ňu mohol pozrieť?" prosila ho.

To bolo presne to, v čo dúfal, že sa nikdy nestane - musieť sa prizerať, ako ľudia umierajú, bez toho, aby sa ich aspoň pokúsil vyliečiť. „Prídem sa na ňu pozrieť hneď, ako sa mi bude dať."

„Och dobre! Dobre! Ďakujem ti!" Muridji mala úplnú vieru v Zarove liečiteľské schopnosti.

„Ale nemôžem ti sľúbiť, že ju budem vedieť vyliečiť," zdržal sa, aby si nehrýzol peru.

„Som si istý, že ju vyliečiš ako nič!" Prorokyňa si myslela, že je len skromný. Ale keď videla, ako sa zhlboka nadychuje, a kladie jej ruku na plece, premkol ju čudný pocit.

Zar odišiel, bez toho, že by povedal čo len zákonné slovo.

Keď dosiahol kaplnku Bieleho Orla, trikrát opatrne zaklopal. „Tu je Zar!"

Bol to Džervin, kto odpovedal, „Poď dnu!"

Odzneli magické mantry, potom sa Nositeľ Blesku usmial, „Práve som ťa išiel zavolať."

„Orol mi povedal," odvetil Zar, prekvapený, že v kaplnke nevidí žiadne ženy. Ale otvorili sa dvere a vošla Teyani, a naplnila priestor Bielym Svetlom. A oslávili Svetlo tým, že chválili Pána Melchisedeka.

Teyani nevyzerala byť ani šokovaná, ani rozrušená, bola len vážna.

„Prišli sme, aby sme stáli po tvojom boku, drahá múdra žena," povedal jej Džervin. „A tiež máme jeden návrh. Šesť tvojich Orlov odchádza do Aegyptonu. Šestnásť je zasľúbených do svetov trojuholníka. Zostáva ich teda päť."

„Alma, Orichalk, Lorien, Ifgin a Brirg," vymenovala ich Teyani.

„Koľko majú rokov?"

„Lorien, najmladšia, poznala štrnásť jarí a pätnásť jesení. A Orichalk, ktorá je najstaršia, poznala devätnásť jarí a dvadsať jesení."

„Moja rada znie - pošli ich zajtra do Aegyptonu."

Teyani si vzdychla. „Ten nápad sa im nebude páčiť."

„To, čo sa bude diať tu, sa im tiež nebude páčiť," povedal Džervin svojim najmäkším hlasom.

„Pravda." Teyani nemala žiadne ilúzie ohľadne krátkodobého osudu svätyne. Zostala na niekoľko sekúnd zamyslená, potom súhlasila, „Porozprávam sa s nimi a budem invokovať Orla. Zrejme by pomohlo, keby si s nimi prehovoril aj ty."

Džervin prehovoril z Hromu, „Nie ja, Zar!"

„Vúf!" Zar sa zamračil a pozdvihol ruky k nebu, čo primälo Teyani k úsmevu.

„Nech je tak!" prehovoril Orol cez Teyani.

Dohodli sa, že hneď vyvolajú vysoké orákulum, po čom bude päť kňažiek poslaných do Zarovej Hrot-haly.

Zar zanechal Džervina s Teyani a odišiel do Alsibyadinho apartmánu, iba minútu cesty od kaplnky. Svoj príchod oznámil tým, že priestor jej miestnosti zmenil na hudobné pole. Majstrovská technika Správcov Polí: tým, že sa generátor poľa nechal Hrot-rezonovať s ľubovoľným priestorom svätyne, dali sa na diaľku vytvárať dočasné polia. Tým bolo možné vyvolať vizuálne ilúzie, spustiť na nechcených návštevníkov smrtiaci dážď jedu, alebo zaplaviť miestnosť harmóniami sfér.

„Ide sem Zar!" povedala Alsibyadi Lermonovi, keď začula zvláštne zvuky Lietajúcich Drakov, a rozbehla sa ku dverám.

Ako ostatní, aj ona bola zaplavená Orlovou Belosťou. Nebola vďaka tomu menej smutná, ale dodalo to jej srdcu rozmer nekonečnosti.

„Poď sa pozrieť na moje bábätko!"

Jej miestnosť bola jasná ako svätyňa vo svete bohov. Lermon, ktorý držal v náručí svojho syna, bol tiež úplne zaplavený dažďom svetla z Výšin. „Pozri, kto ide," zašepkal bábätku do uška.

Alsibyadi zobrala dieťa a vložila ho Zarovi do náručia.

S hĺbkou novorodenca, malý Lermon sa zahľadel na Zara, ktorý na neho vyfúkol nežné 'fffúúúúh', zatiaľ čo cez hudobné pole zahral niekoľko vzostupných melódií.

„Hudba sa mu páči!" zvolal Lermon hrdo, keď videl, ako sa aura jeho syna pod vplyvom zvukov rozširuje.

„Vyzerá byť oveľa prebudenejší ako včera," poznamenal Zar.

„Dnes ráno, keď Orol poslal signál, sa usmieval," povedala Alsibyadi tichým hlasom.

„Čo dokazuje jeho ohromný zmysel pre humor," vzdychol si Lermon.

„Chcem ho vidieť v tvojom náručí," Zar podal bábätko jeho matke.

Malý Lermon udržiaval so Zarom kontakt cez tretie oko, ten zatiaľ skúmal jeho stĺpec Ducha. „Jeho Hrot-podpis bol plne zaznamenaný v Poliach Pokoja," oznámil Zar. „Barkhan Zér, Ferman a ja sme včera otestovali jeho linku na Archív. Plne funkčná. Ale odporúčame, aby ste ho nebrali do Archívnych hál skôr, ako bude mať rok."

„A čo ak ma bude sledovať, keď vás prídem astrálne navštíviť? Už teraz cestuje cez všetky sféry!"

„Je nezastaviteľný!" súhlasil Lermon. „Minulú noc nás sledoval celou cestou do trojuholníka."

„Nuž, nuž... nech je teda táto záležitosť pridaná k agende, ktorá sa prerokuje na najbližšom stretnutí Archívnej rady," navrhol Zar. Opäť zobral bábätko do náručia, polichotil jeho aure niekoľkými hravými harmóniami a odovzdal ho Lermonovi. Svojou ľavou rukou, teraz už oslobodenou od Ahrimanovej smoly, chytil Alsibyadi za ruku. „Za desať minút ju máš naspäť," informoval svojho brata v Hnedom Rúchu.

„Mať toto dieťa bol fantastický nápad," povedal jej, ako kráčali chodbami. „Úplne inšpirovaný."

Jeho slová na ňu dopadli ako nektár bohov. „Myslíš?"

„Drak-áno! A rovnako zmýšľajú všetci v Archíve. Rozhodli sa, že z neho urobíme prvý prototyp pre tréning Rytierov."

Alsibyadine srdce matky od pýchy až poskočilo. „Naozaj?"

„Hej! Hej!" snažil sa krotiť jej entuziazmus. „Nie skôr ako dovŕši sedem rokov."

„Ale prečo nie?"

Niekoľko minút ďalej kráčali. V tichosti. Ich prítomnosti sa medzi sebou lepšie dorozumeli bez slov.

Blízko Teyaninho nádvoria sa Zar zastavil pri vavríne.

Navzájom si pohliadli do očí.

Eón roztiahnutý v Hrot-ovosti zákonnej sekundy.

Spomínajúc na Výšiny.

Nekonečne tu.

Lietajúci Draci, bohovia, Pán Melchisedek, ja a ty.

Navždy Jedno v Láske.

Pustil jej ruku, aby mohol otvárať a zatínať svoju ľavú päsť, „Nepoviem ďakujem."

„A ja nepoviem zbohom," cez jej úsmev zažiarili Výšiny.

Kruh ich priateľstva bol uzavretý, a tak sa otočil a odišiel.

Neskôr v ten deň, keď päť mladých kňažiek vedených Seyani došlo ku kaplnke Správcov Polí, Namron poslal Zarovi Hrot-správu. „Máš návštevu, Veliteľ."

„Priveď ich ku mne," Hrot-odpovedal Zar.

Čoskoro nato sa mu Hrot-ozvali Teyani a Džervin, „Orlove orákulum to nechalo na nich. Môžu si vybrať, či chcú ísť alebo zostať. Orol bude s nimi, nech sa stane čokoľvek. Zatiaľ všetky hovoria, že radšej umrú, ako by mali odísť do exilu."

Keď boli ich Hrot-podpisy zaregistrované v ochrannom poli dúhovej kaplnky, kňažky boli prevedené spleťou Balthamových pivníc a ponechané pred Zarovými dverami.

Boli otvorené.

Zaklopali, ale nik neodpovedal.

Niekoľko minút čakali. Seyani sa pokúšala so Zarom Hrot-skontaktovať, ale neúspešne. Potom, ako ešte chvíľu počkali, rozhodla, „Keď nechal dvere otvorené, zrejme chce, aby sme vošli dnu."

Tak teda prekročili prah a ocitli sa v oblaku tmavomodrého svetla. Bol taký hustý, že nedokázali vidieť ani jedna druhú.

„Zar?" zavolala Seyani.

Nedostala žiadnu odpoveď.

Držiac sa navzájom za ruky, opatrne sa pohli dopredu.

„Zar?" Seyani ešte raz skúsila Hrot. Žiadna odpoveď.

Po niekoľkých ďalších krokoch sa vynorila z modrého oblaku.

„Och, bohovia!" vykríkla, a v očiach sa jej zaleskli slzy.

Brirg, ktorá vyšla z oblaku hneď po nej, vydala užasnuté „Vúf!"

Bolo to nové pole.

Pole hviezd. Ale namiesto toho, aby svietilo zo stropu, zaberalo celý priestor miestnosti a tiahlo sa donekonečna všetkými smermi, dokonca aj nadol, takže kňažky sa ocitli v mori hviezd a oblakov všetkých farieb.

Poháňané zvedavosťou, ostatné Biele Orly tiež vystúpili z modrej hmloviny. Vykríkli od úžasu.

„Je to ako byť obrovskou bohyňou!" zvolala Lorien. Pozdvihnutá duchom poľa, mala chuť hodiť sa do priestoru a letieť akoby cestovala vo svetoch trojuholníka. Nevedomá si toho, že je opitá sladkým jedom poľa, mávajúc rukami, skočila dopredu.

K jej úžasu to okolo nej vytvorilo jasnú aureolu.

Neveriaco zastala a hľadela na svoje telo. Opäť vyzerala normálne.

„Funguje to len keď sa hýbeš!" napadlo Orichalk.

Alma pomaly zamávala rukami. Žiadna aureola.

„Musíš to robiť rýchlejšie!"

Všetky začali rýchlo mávať rukami a vytvorili okolo seba farebné iskry.

„Toto je kúzelné!" roztancovala sa Alma a rozžiarila sa oslepujúcimi zábleskmi svetla.

Lorien ju napodobila, zatiaľ čo sa odvážne snažila preskúmavať najbližšie okolie.

Brirg sa posadila k malému zhluku žltých hviezd a chytila si rukami hlavu. A plakala.

„Ohromné pole, však?" Seyani sa za ňu postavila a položila jej ruky na plecia.

„Och, pozrite! Tu je!" zavolala Lorien na svoje priateľky. „Tancuje. Poďte sa pozrieť!"

Seyani zobrala Brirg za ruku a pridali sa k Lorien a ostatným.

Odovzdaný Nebesám Zjavenia, Zar Drak-tancoval v poli hviezd.

Bola to slávnosť farieb, dráh svetla nasledujúcich jeho ruky, akoby jeho tancom boli stvorené myriady nových hviezd.

Pripité z účinkov poľa, Orly čoskoro stratili akýkoľvek pojem o čase a o tom, či tancujú alebo nie, pretože oblaky hviezd okolo nich začali obiehať čoraz rýchlejšie a rýchlejšie, a zdalo sa, že podlaha úplne zmizla, a čím to bolo celé rýchlejšie, tým to bolo jasnejšie, a to vôbec nebolo to, čo očakávali, lebo si mysleli, že im dá niekto nudnú prednášku o tom, že je nutné čeliť svojmu osudu a neutekať pred výzvami sveta, ale kde bolo hore a kde dole? A kto sa to tak hlasno smial?

Zrazu sa všetko zmenilo. Polia hviezd zmizli.

Bolo len Svetlo, a nič iné.

Všetko sa stalo Orol-pokojným.

A v Bielom Pokoji začuli to, čo im Zar chcel povedať.

Bol to krátky odkaz.

Orol ho zaňho zašepkal.

Odkaz znel, „Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska."

Neskôr toho popoludnia, keď sa kňažky vrátili naspäť do svojej kaplnky, vyzerali byť všetky tak mimo všetkých siedmych sfér, až sa Džervin rozosmial.

„Čo sa vám prihodilo?" zaujímalo Teyani.

„Nie som si celkom istá," poškrabala sa po hlave Seyani.

Brirg podišla k Teyani a prehlásila, „Pôjdem do Aegyptonu!"

„Aj ja pôjdem" pridala sa Alma rozhodným hlasom.

„Aj ja!" hrdo sa pridala Lorien.

Teyani sa obrátila k Orichalk, ktorá žiarila, akoby jej Orol práve daroval jedno zo svojich pier.

„Ja zomriem," povedala mladá kňažka s odzbrojujúcou úprimnosťou. „Dnes v noci, po našom večernom rituále, pôjdem spať a nechám Orla, nech si ma zoberie."

Ifgin, ktorá žiarila zo všetkých najviac, urobila rovnaké rozhodnutie. „Nechám Orla, aby si ma zobral."

A tak aj urobili. Nasledujúce ráno ich našli mŕtve v posteliach. A o dve hodiny neskôr, keď Alma, Lorien a Brirg prechádzali popri Zarovi, hľadeli na neho tak trochu nedôverčivo, akoby si neboli isté, či ho deň predtým skutočne stretli, alebo sa im ten kozmický tanec len prisnil.

Na brehu rieky Fontelayny, zhromaždenie kňazov a kňažiek úplne zahalilo kopec, takže teraz vyzeral ako les pochodní. Zostali ticho, len sledovali, ako procesia postupuje k mólu.

Tam sa Teyani a Džervin postavili každý na jednu stranu plošinky. Kňažky zastali a pohliadli na nositeľov pochodní.

Neodznel žiaden prejav. Ani jediné slovo.

V poslednom plamennom pohľade Maryani pripomenula Zarovi jeho sľub.

Lermon odovzdal Lermona do Alsibyadinho náručia.

Deväť kňažiek postupne vystúpilo na palubu. Seyani bola prvá, Maryani posledná.

Stáli dôstojne a hľadeli na svojich priateľov.

Laná loďky boli uvoľnené, a tá pomaly začala kĺzať smerom na juh.

18.2 Prezentácia polí svätyne

„Zákonne úžasné!" zopakoval Lord Proston a vzrušene si mädlil ruky.

Ferman a Džervin s ním prechádzali Hrot-polia svätyne a vysvetľovali mu ciele a metódy ich práce. Práve opustili hudobnú halu na severnom konci Maniye a chystali sa navštíviť kaplnku kontrolórov priestoru, ktorá susedila so štvrtou halou Melchisedeka.

„Po tisíce rokov mal Eisraim svoju vlastnú tradíciu kontrolórov priestoru," hovoril mu Džervin.

„Zvláštna kasta?" spýtal sa Proston.

„Nie, získavame ich z viacerých rádov. Najmä spomedzi Bielych Orlov."

Skromný vchod kaplnky ich zaviedol do niekoľkých miestností, kde malé skupiny kňazov a kňažiek sedeli v meditačnej polohe, so zavretými očami.

„Vynikajúci éter," obdivoval Proston. „Taký bohatý! A má pozoruhodne jemnú štruktúru."

„Toto pole bolo utkané tak múdro, že sme na ňom kvôli príprave na prenos v podstate nemuseli nič meniť."

„Cez vašich kontrolórov bol každý jeden zážitok astrálneho cestovania každého jedného kňaza svätyne plne zaznamenaný v éteri poľa, je tak?"

„Správne."

„A vy zamýšľate preniesť tieto tisícky rokov záznamov do vášho Archívu!" Prostonovi sa začínala točiť hlava.

„Ak nás Pán Melchisedek požehná, ani jeden jediný éterický odtlačok nevyjde nazmar," Ferman neskrýval svoju hrdosť. „A krása je aj v tom, že akonáhle tento materiál dorazí do Polí Pokoja, automaticky sa prepojí s Univerzálnymi Bankami Znalostí, ktoré sú napojené na Archívne haly: dve zo sveta bohov a najmenej šesť od Lietajúcich Drakov."

„Vidíte, čo to znamená?" pokračoval Džervin. „Tieto banky znalostí sú mimoriadne bohaté, ale pre ľudské bytosti nie je jednoduché ich používať, pretože informácie uchovávajú v Hrot-zhustenej podobe - supermentálne myšlienkové formy. V našom Archíve budú medzi Hrot-znalostnými bankami a zážitkami cestovateľov vytvorené asociatívne spojenia. Ak budete chcieť konzultovať informácie, povedzme, o svete bohov, dostanete pohľad bohov a súčasne vízie zhromaždené žrecmi Eisraimu. Asociácia dvoch úrovní je mimoriadne poučná. Je to navrhnuté tak, že Archív vníma kvalitu vedomia tých, ktorí ho volajú a vyberá pre nich tie najvhodnejšie vízie. Povedzme, že by sa na Archív naladilo malé dieťa. Pomocou rezonancie ho Archív nasmeruje na cestovateľské záznamy detí. Tým, ktorých mysle operujú vo forme plastických obrazov, Archív ponúkne záznamy našich vizionárskych kňažiek - v Eisraime bolo niekoľko ženských rádov, ktoré nám zanechali úžasné zbierky záznamov."

Keď počul Džervina rozprávať v minulom čase, Fermana striaslo.

Džervin to pocítil. Zamyslene sa odmlčal, potom pokračoval, „A tí, ktorí pristupujú zo stavu Hrot-supermentálneho vedomia, budú nasmerovaní na materiál od bohov, spolu s Hrot-kondenzovanými víziami zhromaždenými našimi Hrot-zasvätencami."

„Odkiaľ pochádzajú tieto banky znalostí bohov?" Proston bol zvedavý.

„Od Synov Apolóna a z helmy Pána Ganu."

„Archív obsahuje obzvlášť bohaté znalosti ohľadne bohov samotných," dodal Ferman. „Niekoľkí zo Synov Apolóna sa zúčastnili budovania svätyne Svetla v Poliach Pokoja. Oni sú tí, ktorí vytvorili spojenie medzi Archívom a ich vlastnými bankami znalostí. A dve vystupujúce bohyne, ktoré boli vytrénované v Eisraime za posledných štyristo zákonných rokov, s nimi úzko spolupracovali."

Tentokrát to bol Džervin, ktorý bol vydesený, keď počul Fermana rozprávať o Elyani ako o nejakom pamätníku minulosti.

„Aby sme ešte viac upevnili spojenie medzi Archívom a svetom bohov, čoskoro vyšleme do nižších oblastí trojuholníka tím šestnástich kňažiek Bieleho Orla," dodal Ferman.

„Vytrénované slávnou Slečnou Teyani?" usmial sa Proston úctivo.

„Zákonne presne tak!" Džervin ukázal na jednu z miestnosti, „Týchto šesť mladých žien bude medzi nimi."

Proston zatvoril oči a na niekoľko sekúnd sa Hrot-vcítil do poľa kontrolórov priestoru. „Takmer nepoznamenané úpadkom siete," polichotil Džervinovi.

Vyšli von z kaplnky. „Obzvlášť ma fascinujú Univerzálne Banky Znalostí Lietajúcich Drakov," Proston položil ruku na Fermanove plece. „Tieto sú už napojené na Archív?"

„Dve už sú. Jedna je Priestorová Matica, druhá je banka znalostí Veľkého Mravca. Rozum zastáva, keď sa do nich vcítite. Neuveriteľne staré a rozsiahle. A na dôvažok k tomu sú ešte spojené s reťazou iných bánk diaľav. Ale ich obsah je normálnej mysli taký cudzí... ťažko sa je v nich vyznať. Mali by ste sa porozprávať so Zarom Hnedého Rúcha. To je náš človek od Priestorovej Matice."

„Už sa s ním poznáte," dodal Džervin.

„Poznám?"

Džervin sa uškrnul.

Došli k malému jazeru v blízkosti druhej haly Melchisedeka.

„Tu máme štandardné zrkadlové pole. Keď sa vcítite do vody, pomáha vám vidieť do seba samého. Rovnaké ako niektoré tírta-polia," Ferman pokračoval vo výklade. „Čo znamená, že pole uchováva záznamy stavov vedomia všetkých tých, ktorí sem za posledných šesťtisíc rokov prišli meditovať. Krásny materiál."

„Ohó! Tak to by som si asi mal dávať pozor, na čo budem myslieť," usmial sa Proston. „A prenesiete záznamy aj tamtoho poľa?" ukázal na jazero vedľa tretej haly Melchisedeka.

„Áno, prečo?"

„Och, len som zvedavý. Teraz mi povedzte, koľko polí vlastne dohromady plánujete preniesť do Archívu?"

„Tisícdvestodvanásť v Eisraime a sedemstosedemdesiatsedem v Lazére."

„Sladkí bohovia! Celé to pripraviť musela byť monumentálna práca!"

„Robili sme na tom tridsaťdeväť rokov," Ferman a Džervin si navzájom pohliadli do očí.

„A koľko kameňov plánujete na prenos použiť?"

„Iba dva: jeden v Eisraime a jeden v Lazére. Keď ich uvidíte, pochopíte prečo."

„Poďme naspäť do dúhovej kaplnky," navrhol Džervin.

Zakaždým, keď počul ten nezákonne apokalyptický názov, Proston nadvihol obočie, napoly zhrozený, napoly pobavený, a tajne si pritom želal, aby mohol vidieť tváre vysokých kňazov Najvyššej Rady Zákona, keby sa o tom niekedy dopočuli.

Ako zahli za roh, boli zastavení štyrmi posvätnými kravami, ktoré zablokovali uličku. Džervinovi sa podarilo primäť ich k pohybu Hlas-projektovaním jemného 'Hó!' zvuku.

„Maniya je najživšou enklávou tejto svätyne!" poznamenal Ferman a usmial sa na deti, ktoré sa hrali v uličke.

„Z nejakého dôvodu sa návštevníci svätyne zvyknú zdržovať práve tu," dodal Džervin. Na konci uličky si Proston všimol osla.

Afrodoros, na svojej príjemnej rannej prechádzke.

„Je z kaplnky Baradíny, zo stredovýchodnej enklávy," vysvetlil Ferman. „Tiež sa tu rád potuluje. Je to priateľská enkláva."

Pred opevnenými dverami dúhovej kaplnky stretli Zara, ktorý sa práve vracal z kremácie Varundasa, bývalého vysokého kňaza Vodných Božstiev.

„Tu je Zar Hnedého Rúcha, muž, ktorého už poznáte," Džervin sa usmial na Prostona.

Zar si stiahol kapucňu svojho Hnedého Rúcha, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Ctihodný Lord Proston, Najvyšší Superintendant Polí."

Proston opätoval ceremoniálny pozdrav, ale nedokázal si spomenúť, že by niekedy tohto muža videl. Veľmi nezvyčajná situácia. Atlanťania, a hlavne politici, nikdy nezabúdali tváre.

„Nespomínate si na mladého Béžového verejného služobníka Šeringy, ktorý radšej nasledoval mňa, ako by prijal čiernu stužku, ktorú ste mu chceli udeliť?" Džervin si tú chvíľu vychutnával.

„Žeby váš brat?" Proston sa diplomaticky usmial.

Zar potriasol hlavou. „Ja!" povedal svojim hlasom Veľkého Bojovníka, ukazujúc prstom na svoju hruď Veľkého Bojovníka.

Ctihodný Proston zostal bez slov a jeho ústa nezákonne otvorené. A zatiaľ čo si Džervin išiel vyrehotať svoju čistú fontánu, Proston sa neveriacou rukou dotkol Zarovho impozantného pleca, súčasne vnímajúc čudné vibrácie na vysokom konci jeho stĺpca Ducha.

„Vidíte, čo som z vás mohol urobiť, keby ste sa ku mne boli pred dvadsiatimipiatimi rokmi pridali," Džervin sa ešte stále smial.

„Zar je veliteľom prenosu Archívu na strane kráľovstva," informoval Prostona Ferman.

„A veľký priateľ Slečny Teyani," dodal Džervin.

„Muž Priestorovej Matice. Rozumiem," Proston opäť nadobudol svoju vyrovnanosť. „Teším sa na prácu s vami, Veliteľ."

Džervin ponúkol Prostonovi, aby sa s Fermanom išli pozrieť na Archívne kamene, zatiaľ čo on a Zar vošli do kaplnky.

„Zostane s nami?" opýtal sa Zar, keď došli ku schodom.

„To zatiaľ nevieme. Myslím, že kým sa bude môcť rozhodnúť, musí najprv nájsť sám seba, po všetkých tých rokoch strávených v službách Kráľa. Ale už teraz nám poskytol veľa informácií."

„Niečo prevratné?"

„Môžeš sa staviť v Zákone!" Džervin zamával priateľské Pochválený-buď-Pán-Melchisedek Muridji, ktorá práve cupitala von z pivníc. „Podľa tajných služieb Kráľovského paláca, sucho v Západných Planinách bolo vyvolané nekromancermi Východného Polostrova."

„Za tým všetkým boli obri?" Zar hlasno zapískal. „Nezákonne škaredé!"

„A je to ešte horšie. Epidémia, ktorá v Západných Planinách zúrila v posledných mesiacoch pochádza tiež od obrov. Ale záplavy a iné prírodné katastrofy, tie už nie."

„A čo vlny, ktoré zničili sieť v Alverarde?"

„Nie, to tiež nie. Obri, neobri, sieť je v agónii. Náš čas sa blíži! Poďme sa teraz pozrieť, ako sa dnes majú tvoje úžasné Hrot-haly," rozhodol Džervin. „Mimochodom, naozaj si sa pri tkaní svojich polí inšpiroval jaskyňou Verzazyela Strážcu?"

„Och... iba všeobecný koncept. Myslíš, že je to v poriadku?"

„V poriadku?" rozosmial sa Džervin. „Je to úplne strašné! Ale inak celkom v línii, čo sa týka zmyslu pre humor typického pre Hnedé Rúcho."

18.3 Vlnko Hromu

„Slečna Teyani!"

Bolo tesne po západe slnka. Oficiálna uvítacia ceremónia pre Lorda Prostona sa skončila pred polhodinou. Hostia sa rozpŕchli.

Lord Proston kráčal naspäť do svojho kráľovského apartmánu, kde bol ubytovaný. „Slečna Teyani!" zavolal ešte raz.

Zastavila a otočila sa k nemu.

Kráčal pomaly a nezákonne jej hľadel do očí.

„Slečna Teyani Bieleho Orla!" zopakoval s nádychom úcty a úžasu.

„Pán Proston!" usmiala sa a Proston preglgol.

„Môžem vám niečo povedať?"

Držala sa svojej čistej fontány.

„Ste... nádherný človek. Najúžasnejšia žena, akú som v kráľovstve videl."

Zahryzla si do pery.

„Je to pravda! Som z vás užasnutý. Fascinovaný. Okúzlený. Odkedy som tu naposledy bol, nedokázal som na vás prestať myslieť." Zľahka sa prstami dotkol jej čiernych vlasov.

Potriasla hlavou.

Rýchlo stiahol svoju ruku naspäť. „Prišiel som vás zákonne požiadať, aby ste sa za mňa vydali, Teyani! Prosím, teraz nič nehovorte! Prosím! Dajte mi nejaký čas."

Zničená, opäť potriasla hlavou.

„Ale Biele Orly sa môžu vydávať, či nie?"

„Prepáčte. Ja nemôžem. To nie je moja cesta. Ja náležím Orlovi!" A zo strachu, že sa rozplače, utiekla od toho krásneho muža.

Kvíliaci pes prerušil Teyanine spomienky.

„Ako dávno to už je?" rozmýšľala a pozorovala mesačné svetlo, ktoré sa odrážalo v jazere pri tretej hale Melchisedeka. „Aspoň dvadsať zákonných rokov!" Pamätala si, aká bola vtedy dojatá. Uvažovala, aké to bude, stretnúť opäť Prostona po takej dlhej dobe.

Opäť sa pustila kráčať do dúhovej kaplnky.

Pri bráne musela niekoľko minút čakať. Smrtiace ochranné pole bolo práve upravené, takže Namron ju musel zaregistrovať úplne odznova. Medzitým pes zlovestne kvílil. Keď sa konečne dostala dnu, išla rovno do Vlnkovej izby.

Došla k jeho dverám a ocitla sa tvárou v tvár Zarovi. Obaja hneď uhádli, že prišli z toho istého dôvodu.

Pochválili Pána Melchisedeka a ich gurmánske srdcia boli plné vďačnosti z úprimnej úcty, ktorú každý z nich do mantry vložil. Potom zaklopali na dvere.

Nedostali žiadnu odpoveď.

„Tu je Zar a Teyani," ohlásil ich Biely Orol a opäť zaklopali.

„Nestrácajte čas, som mŕtvy," odpovedal Vlnko.

„Smieme ísť napriek tomu dnu?"

Neprítomnosť odpovede zobrala ako tichý súhlas a vošla dovnútra. Zar ju nasledoval.

Vlnko bol v posteli a skrýval sa pod perinou.

„Nechcem sa rozprávať," povedal im hlasom človeka, ktorý dosiahol dno temného močiara a ďalší jeden alebo dva životy strávi tým, že bude klesať do jeho bahna.

„Vadilo by ti, keby sme tu chvíľu zostali, ak sa s tebou nebudeme rozprávať?" spýtala sa ho Teyani.

„Nie, nie," zaúpel.

„Bol si na kremácii Varundasa?" opýtala sa Teyani Zara.

„Bol som s Lermonom. Varundas bol jeho priateľ."

„Viem. Ako deti sa zvykli spolu hrávať. Ochorel ešte niekto z jeho kaplnky?"

„O nikom ďalšom neviem. Ale je to len otázka času."

„Počul som, že už je to aj v meste Eisraim."

„Prichádza to rovno z polí. Ako dôsledok katastrofy v Alverarde. Teraz sa to už musí šíriť po celom kraji."

„Máš z Alverardu nejaké správy?"

„Nezákonne zlé. Ľudia sa zotavili len čiastočne. Stále je tam ešte dosť šialenstva. Ľudia si len ľahnú na zem a nechajú sa umrieť."

„To som ja!" povzdychol si Vlnko spod svojej periny, akoby z dna priepasti.

Teyani vyvrátila oči a dlane nahor, usmievajúc sa na bohov.

Zar prikývol.

„A čo tí záhadní Nefilim? Zachytili ste ich ešte odvtedy?"

„Úplne sa vyparili," odpovedal Zar. „Preto som poslal dvoch našich Správcov Polí do vrchov Pipili v Západných Planinách, aby vytvorili štvoruholníkové pozorovacie pole s Jopovými mužmi, ktorí boli vyslaní na Mount Fulkrum. Zatiaľ sme nič nezachytili."

„Môže byť, že opustili kraj?"

„Môže byť. Môže byť ale aj to, že sú dobrí v ukrývaní sa. Zachytili sme ich v kľúčových momentoch: tesne pred takmer-kolapsom v Alverarde a tesne potom, ako bol uzdravený."

Správcovia Polí nazývali tieto fázy 'paradoxnou jasnosťou'.

Teyani si bola tohto javu dobre vedomá. Džervin už dávno plánoval, že prenos Archívu sa uskutoční počas jednej z týchto jasných fáz, v posledných štádiách pred rozpadom siete.

„Do ďalšej fázy paradoxnej jasnosti to nemusí trvať dlho," varovala Teyani. „Všimol si si toho psa, ktorý v diaľke kvíli?"

„Nie, to nebol pes," vstúpil do toho Vlnko. „To som bol ja."

Teyani sa zasmiala. Išla sa posadiť na okraj jeho postele. „Vieš, prečo sme tu, Vlnko?"

Ticho.

„Sme tu kvôli tomu, že Džervin ťa zanedlho príde navštíviť a opýta sa ťa, či si pripravený podstúpiť zasvätenie za Majstra Hromu."

„To sa dalo čakať," zaúpel Vlnko. „Vždy, keď sa spomenie toto zasvätenie, zabijú ma, či už tak alebo onak."

„To sa volá karmické zrýchlenie, láska moja," Teyani mu položila ruku na koleno. „Keď sa chystáš urobiť veľký skok vpred, vyššia časť teba zrýchli. To často vyvoláva karmické rozuzlenia."

Ďalšie ticho, ale oveľa ťažšie.

„Orol poslal Zara a mňa, aby sa uistil, že si pripravený. Zasvätenie môže prebehnúť už čoskoro," Teyani sa obrátila k Zarovi.

„Je to veľmi blízko," potvrdil Zar. Orol mu to povedal.

„Však vyzerám byť plne pripravený, nie?" zaškľabil sa Vlnko.

„Mohlo by to byť oveľa horšie," povzbudila ho Teyani. „Odhliadnuc od toho, že si mŕtvy, máš chuť ešte na niečo iné?"

„Nie."

Teyani zostala ticho a naplnila ho prítomnosťou.

„Pomyslel si na to, čo povieš Džervinovi, keď ti položí tradičné otázky?"

„Nemám žiadnu predstavu. Moja myseľ je prázdna. Je to akoby ma zasiahla bolesť celého kráľovstva. Všetci tí ľudia, ktorí idú stratiť svojich milovaných. A ten hnusný chaos, ktorý bude nasledovať, a..."

„Nie, to nie je ono. To hovorí len tvoja hlava," prerušil ho Zar. „Pravda, sme na pokraji škaredého zmätku. Ale to, čo ťa teraz bolí, je časť, ktorá bola spojená s ňou. Niečo zlomené, hlboko vo vnútri, v jadre tvojej životnej sily. Aj keby bolo kráľovstvo zázračne zachránené, aj tak by si sa cítil mizerne."

„A čo s tým mám robiť?"

„Čas je veľký liečiteľ takýchto vecí," povedala Teyani. „Časom sa tá časť, ktorá chce zomrieť, sama vylieči. To je to, o čom je smútenie - je to prirodzený sceľujúci proces. V skutočnosti to nemôžeš urobiť, iba môžeš umožniť, aby to prebehlo. Ale jednu vec urobiť môžeš: nenechať svoju hlavu, aby veci zhoršila."

„Moja hlava bola vždy dobrá v tom, ako veci zhoršiť."

„V tejto chvíli je tvoja myseľ otrávená zúfalstvom zlomenej časti. Vidí všetko čierne. Nepočúvaj ju."

„A hýb sa!" dodal Zar.

„Stagnácia veci len zhoršuje. Posilňuje pochmúrne nálady. Keď má jeden z mojich Orlov zlomené srdce, nakážem jej rýchlu prechádzku okolo hradieb svätyne, každé ráno a večer. To jednoznačne pomáha. Prečo si trochu nezacvičíš so Zarom?"

„Nemám chuť hýbať sa."

„Teraz vytváram polia v katakombách pod svätyňou. Zajtra ráno ťa beriem so sebou," rozhodol Zar za Vlnka. „Budeš to milovať, braček - zaprášené zabudnuté krypty (tmavé ako smola, niektoré), smradľavé kanály (od splaškov), potkany (čudné beštie, ktoré som prvýkrát videl pred niekoľkými dňami). A minulý týždeň som tam objavil kostru."

„Ale to znie presne ako to, čo teraz potrebuješ!" vzdychla si Teyani. „Škoda, že nemôžem ísť aj ja." Potom ju vietor v priestore primäl zavrieť oči. „Majster prichádza!" oznámila.

„Džervin?" zabehlo Vlnkovi.

„Je v slávnostnej nálade," povedala svojim najmäkším hlasom Bieleho Orla.

„Čo mu mám povedať?" lamentoval mladý muž.

„Necháš nás túto situáciu vyriešiť za teba, láska moja."

„Ústa drž zavreté!" prikázal Veľký Bojovník Vlnkovi.

Keď prišiel Nositeľ Blesku, dvere našiel otvorené. Teyani a Zar ho privítali expertne Duchom-predchnutým 'Pochválený buď Pán Melchisedek!' a pozvali ho do miestnosti, ktorá bola ponorená v pološere.

„Prišli ste navštíviť nášho priateľa?" spýtal sa Džervin, napoly sa mračiac, napoly sa usmievajúc.

„Vlastne, Džervin... Zar a ja sme prišli pozrieť aj teba," vyhlásila Teyani. „Vedeli sme, že prídeš."

„Jasné," Džervin začal mať podozrenie. Ale ako Teyani videla, bol v žoviálnej, veselej nálade.

„Prišli sme ťa požiadať o veľkú láskavosť, Majster Džervin," pokračoval Zar. „Apelujeme na tvoje srdce."

„Áno!" prízvukovala Teyani.

„Jasné..." usmial sa Džervin a ťahal si svoju bradu. „A... čo je to za láskavosť?"

Teyani nechala cez seba prehovoriť Orla, „Prosím, príď o dva dni!"

„Áno!" pridal sa Zar.

Džervin vybuchol do smiechu.

„Vlnko sa rýchlo zotavuje," prosil Zar. „Teyani a ja sa s ním práve chystáme stráviť dva dni behaním po katakombách svätyne. A vlastne aj po strechách."

„Rozumiem! A..." Džervin nasadil svoj vážny žartujúci hlas, „môžem sa s tým mužom aspoň porozprávať?"

„O dva dni, pravdaže môžeš!" uistila ho Teyani z celého srdca. „Ale chcela by som vedieť, či položíš tradičné otázky aj Zarovi?"

„Prirodzene!"

„Joj, tak by som chcela byť pritom, keď sa to odohrá!" zvolala veľmajsterka všetkých ženských rádov v Eisraime s detskou nevinnosťou. „Môžem prísť?"

„Ty si vždy vítaná!" Džervin zopakoval prvé slová, ktoré jej povedal v deň, keď prišla do svätyne, pred dvadsiatimideviatimi rokmi.

Postavila sa a vzala ho za rameno, „Poďme do Zarovej Hrot-haly!"

Zar ich nechal ísť napred. Zostal v izbe a zaujal Teyanine miesto na kraji postele. „Počínal si si veľmi dobre!" pochválil Vlnka, ktorý nemal inú možnosť, len sa zasmiať.

„Počúvaj, ešte je tu jedna vec, ktorú chcem, aby si vedel," povedal mu Zar. „Ten deň, keď som dal Maryani ten sľub... nič nové sa vlastne neudialo. Poviem ti prečo," odmlčal sa, hľadiac dole na svoju ľavú päsť. „Pred časom som prisahal sám sebe, že budem pri tebe stáť. Keď sieť otrčí kopytá, veľmi veľa ľudí sa ocitne v poriadnej riti, hlavne po smrti. Všetkých ich zachrániť nemôžeme. Ale Hnedé Rúcho, Nehnedé Rúcho, Vlnko, ty ma nájdeš. Toto je vyslovené z Draka!" A postavil sa a odišiel.

Hlboko otrasený, Vlnko vystrčil hlavu spod periny.

Zar sa neobrátil. „Trochu si pospi a na úsvite nech si tu nastúpený. Prídem ťa vyzdvihnúť."

18.4 Tradičné otázky

Keď Džervin a Teyani došli do Hrot-haly, ocitli sa v Hrot-úžasnom oblaku tmavomodrého svetla. Bolo také husté, že sotva dokázali jeden druhého vidieť. Teyani sa najprv domnievala, že je to hmlovina v poli hviezd, ako vo svete trojuholníka. Ale ako ona a Džervin kráčali ďalej, stále zostávali obklopení týmto hutným svetlom. A Hrot-počuli zvláštne neuchopiteľné harmónie, ktoré rozochvievali ich energiu.

„Táto modrá mi príde taká poetická," Biely Orol bol vo vytržení. „Nevieš náhodou, odkiaľ pochádza?"

„Rezonancia s ďalekými sférami Modrej Lagúny. Raz som ich navštívil, cestou k Veľkému Mravcovi. Sú to podivné priestory!"

Zamierili do krypty Archívnych kameňov, na druhom konci haly. Ale o tri minúty neskôr stále plávali vo svetle.

„Nespomínam si, že by táto hala bola taká dlhá!" čudovala sa Teyani.

„Veď ani nie je," zasmial sa Džervin. „Polia nás Hrot-klamú a zakrivujú naše priame línie!"

„Pasca na obrov?"

„Presne tak. Všetky vchody do krypty Archívnych kameňov boli zamurované. Jediná cesta je cez túto halu. Ak na nás zaútočia, toto bude bojisko."

„Takže naši Správcovia sem votkali všemožné smrtiace vecičky?"

„Kompletný arzenál pozostávajúci z viac ako štyristo polí, vrátane generátorov polí, ktoré automaticky skúmajú myseľ návštevníkov a podľa toho vytvárajú priestory. Tiež je tu množstvo studníc jedu, súčasť Nižšej Mágie Synov Draka, a dve šachty Podsvetia, navrhnuté tak, aby dokázali z hlbín pumpovať ohnivý jed. Maryani ich vyhĺbila predtým, ako odišla. Toto je, celkom iste... najsmrtonosnejšia spálňa, akú si kedy navštívila."

„Keď už naši nepriatelia musia zomrieť, aspoň to bude pri hudbe," povzdychla si Teyani súcitiaco a dovolila neopísateľným melódiám pohrávať sa s jej energiou.

„Tak nejako! Hudobné pole je súčasťou smrtiacich zbraní. Generuje neznesiteľné astrálne zvuky, ktoré tvoju myseľ obrátia na pekelné pandemónium. Raz som si ho na chvíľu vyskúšal - desivé!"

Ďalej kráčali pokojným morom hudobného svetla Lietajúcich Drakov.

„Čo myslíš, čo sú zač títo nefilimskí duchovia, ktorí sa záhadne objavujú a miznú v našom kraji?" opýtala sa Teyani svojho priateľa.

„To naozaj netuším," povedal Džervin. „Ich maskovanie je mimoriadne šikovné. Mohli by to byť obri. Alebo aj Lovci."

„Pätnásť Lovcov... to je nezákonne veľa. Musia byť z Džex Belaranu."

„Neviem si predstaviť, čo by tu tak mohli robiť."

„Možno aj oni chcú naše kamene."

„Ale s Džex Belaranom máme výborné vzťahy! Pri jednaní s Persepsom dal Zar vždy jasne najavo, že keby Lovci potrebovali supernabíjateľné kamene, dodali by sme ich."

„Čo si o tejto situácii myslí Perseps?"

„Nemáme veľkú chuť volať mu. S komunikačným kameňom, ktorý nám dal, stvárame hrozné veci. Nepotrebujeme na seba priťahovať pozornosť."

Konečne došli k malým dverám na druhom konci haly.

„Keď som tu bola naposledy, ku krypte Archívnych kameňov viedol rad klenutých oblúkov," zamračila sa Teyani.

Džervin zastal, aby si požmolil bradu, potom vošiel.

„Och..." Teyani bola ohromená. „Ale toto je neuveriteľné!"

Džervin vybuchol do smiechu.

Krypta Archívnych kameňov vyzerala presne ako kaplnka Bieleho Orla. Imitácia bola taká verná, až si Teyani na sekundu myslela, že sa naozaj ocitli tam.

„Toto je úplne mimo siedmych sfér!" zopakovala niekoľkokrát, hľadiac hore na svoj milovaný klenutý strop a dotýkajúc sa plasovej podlahy, kde na samých správnych miestach žiarili okultné symboly. „Ako sa im mohlo tak dobre podariť zachytiť vibráciu? Toto miesto je naplnené prítomnosťou Orla, takmer ako skutočná kaplnka. Je to len rezonancia?"

Džervin sa nedokázal prestať smiať.

„Keby nebolo tých malých dvierok, replika by bola takmer dokonalá. Skoro by ma to oklamalo," Teyani si držala bradu.

Potom sa otočila naspäť a, k jej ešte väčšiemu ohromeniu, dvierka zmizli.

Džervin zatlieskal rukami a rozrehotal sa ešte hlasnejšie.

„Ale..." išla otvoriť dvere kaplnky. Ocitla sa v dokonalej replike Hrot-navigovaných chodieb ženského krídla. Okolo dokonca prechádzala Modrá kňažka. Keď uvidela Teyani, zákonne pochválila Pána Melchisedeka.

Vtedy Teyani začala mať podozrenie.

„Ale..." išla sa postaviť doprostred kruhu a zatvorila oči, Hrot-vciťujúc sa do Orla. „Ale toto je moja kaplnka!" vykríkla rozhorčene.

A mala pravdu. Boli v kaplnke Bieleho Orla.

Alebo nie?

Teyanin skeptický pohľad prebehol kaplnku a na sekundu opäť začala uvažovať, či nie je Hrot-oklamaná, aby verila, že toto falošné miesto je pravé, alebo či bola skutočne pravda, že pravé miesto nie je falošné, čo bol koniec koncov vždy ten najlepší magický trik, ale aj tak zistila, že sa bez rozmýšľania pýta, „Toto je moja kaplnka, nie?"

„Pochválený buď Pán Melchisedek, áno, je! Dokázali to! Podarilo sa im oklamať nás!" Džervin bol v extáze.

„Ale ako do Škaredého Podsvetia sme sa sem dostali?" Teyani zahrešila bez toho, že by si to uvedomila.

„Presne, múdra žena, Hrot-polia nás museli previesť katakombami. Viem, že Zar nedávno utkal pod svätyňou kopec Hrot-polí."

„Ale veď sme museli vyjsť hore po schodoch! Ani sme si to nevšimli!"

„Sme pripravení!" Džervin žiaril svetlom línie Hromu. „To je to, čo to znamená. Sme pripravení čeliť obrom!"

Ak mu Zar a Správcovia Polí chceli dať darček, lepší žartík si nemohli vymyslieť.

„Chcem ísť hneď naspäť!" prehlásila Teyani vo svojom charaktere Bojovníka Ducha. „To bolo absolútne nefér. Bola som úplne nepripravená a nič netušiaca. Tentokrát mám v úmysle sa brániť. Nedovolím týmto poliam, aby sa hrali s mojím Hrotom."

„Pôjdem s tebou. Ale počkajme do zákonného rána. Dnešná noc je špeciálna," miernil ju Džervin. „Pred niekoľkými hodinami Majstri Hromu rozhodli, že Zar a Vlnko nebudú zasvätení na Mount Fulkrum, ale v Poliach Pokoja, v Archívnych halách. Si pozvaná na účasť pri rituáloch. Barkhan Zér ma požiadal, aby som odovzdal zákonne formálne pozvanie, žiadajúc o privilégium tvojej prítomnosti."

Kedykoľvek bolo v jej prítomnosti vyslovené meno Barkhan Zéra, Teyanina Biela energia sa premenila na tancujúce plamene. „Už dokončili konštrukciu kaplnky?" vzhliadla nahor k dómu svojej kaplnky.

„Dôkladne."

Teyani prešla k oltáru a poslala Barkhan Zérovi svoju odpoveď - Hlasom projektovala zamatový 'úúú' zvuk a obetovala niekoľko zrniek ryže. Kaplnku to naplnilo vibrujúcim pokojom Orla.

Keď sa obrátila, ponorila svoje oči do Džervinových. Spolu udržiavali prítomnosť.

„Už tu dlho nezostaneš, však?" opýtala sa Teyani.

Džervin potriasol hlavou.

Pohliadla nahor, naplnila sa úžasným Orlovým Svetlom a opäť zostúpila do jeho očí.

Neboli žiadne slová. Iba nekonečnosť.

Orlove perá. Záplavy Svetlo-vosti.

Bolo to mimo času, povzdych na Okraji Výšin.

Nádych Hrot-ovosť-ovosti.

Nič, skutočne.

„Vieš, tá Archívna hala, ktorú pre teba Barkhan Zér postavil," priznal sa Džervin, „ja som ju videl. Hrot-neskutočná!"

„Teraz nie," potriasla hlavou. „Prídem, ale nie teraz."

„Budeme musieť čakať až do vojen Apokalypsy, kým sa vrátiš z Výšin?"

„Nie, zostúpim oveľa skôr. Ale teraz ma volá Orol. Musím sa k nemu pripojiť vo Veľkom Tanci Milencov."

Džervin prikývol. „A kým budeš, keď sa vrátiš z Tanca?"

„Tvojou priateľkou. To, čo je, bude navždy."

Ozvali sa tri zaklopania na dvere.

„Poď dnu, láska moja," odpovedala Teyani.

Keď Zar vošiel, našiel kaplnku zaplavenú Orlovou vášnivou Láskou. Džervin sa k nemu obrátil. Teyani, ktorá žiarila ako maják na Okraji Výšin, stála po jeho ľavej strane.

Tretia postava, ako hmla, sa objavila po Džervinovej pravej strane. Ako Zar kráčal kaplnkou, postupne sa rozjasňovala. Vysoký muž. Odetý v Hnedom Rúchu Majstrov Hromu, s kapucňou, ktorá mu zakrývala hlavu.

Džervin ustúpil o krok dozadu. Teyani a ten muž sa obrátili tvárami k sebe. Spolu sformovali kríž.

„Učeník," začal Džervin slávnostným hlasom, „podľa zákonov našej línie ti teraz musím položiť otázky, ktoré sú od nepamäti kladené každému učeníkovi predtým, ako sa pokúsi o vysoké zasvätenie na stupeň Majstra Hromu. Si pripravený mi odpovedať?"

Zar odpovedal z Draka, „Áno, som."

„Vypočuj si moje varovanie, učeník, toto zasvätenie so sebou prináša veľké nebezpečenstvá. Tvoja vízia bude otvorená. Čeliť sebe samému nie je ľahkou skúškou. Hľadieť na budúcnosť je dokonca ešte ťažšie. Svetlo i temnota, obe ti budú odhalené, preto sa ťa teraz slávnostne pýtam - si pripravený čeliť svojim strachom a tým zabudnutým kútom seba samého, ktoré skrývajú nekonečný smútok?"

„Áno, som."

„Vidieť budúcnosť je jednou z najhorších skúšok. Málo je tých, ktorí to znesú bez toho, aby nestratili akúkoľvek nádej. Slávnostne sa ťa pýtam, si pripravený vidieť, čo Páni Osudu pripravili pre teba a pre ľudstvo?"

„Áno, som."

„Iba ten, kto čelil temnote, môže uvidieť svetlo. Učeník, si pripravený zniesť víziu Kniežaťa Temnôt, jeho obludných diel, priepasti, do ktorej chce ľudstvo uvrhnúť, a zabíjanie a ničenie, ktoré pre svet pripravil?"

„Áno, som."

„Čím vyššie vystúpiš, tým nižšie môžeš spadnúť. Si si plne vedomý, že vysoké vedenie, ktoré sa chystáš prijať, ťa robí kandidátom, ktorý bude pokúšaný Kniežaťom Temnôt?"

„Áno, som."

„Učeník, si pripravený čeliť Veľkému Svetlu, ktoré zmyje všetky ilúzie a vypáli všetko, čo sa neobracia k Jedinému Bohu?"

„Áno, som."

„Hlboko vo vnútri, učeník, čo naozaj chceš?"

„Biely Orol je to, čo chcem."

„Pochválený buď Veľký Apolón! To znelo naozaj úprimne," zasmial sa Džervin. „Barkhan Zér je tvoj sponzor, nech je Teyani tvojim svedkom. Tvoje zasvätenie prebehne v Archívnej Hale Jedna."

Teyani plakala.

Hlava muža, ktorý k nej bol obrátený tvárou, zostala skrytá pod kapucňou. Postupne zmizol z miestnosti, zanechajúc za sebou prchavý zlatý odtlačok a jemnú vôňu. Zar nevidel jeho tvár. Ale spoznal ho podľa zvláštneho zlatého svetla, ktoré žiarilo z jeho aury.

Bol to Barkhan Zér nezdolateľný, knieža Nositeľov Bleskov a patrón Rytierov Apokalypsy.

18.5 Opustení bohmi aj Hnedým Rúchom

„Bol to naozaj ďalší potkan?" Vlnko sotva dokázal veriť vlastným očiam.

„Celkom určite bol!" V úzkych chodbách osvetlených slabou zelenkavou plasovou žiarou sa Zar zohol. Vopchal hlavu do otvoru v stene, ktorý sa podobal na rúru.

„Ale odkiaľ prichádzajú?"

„Myslím si, že prišli v nezákonných dňoch, ktoré nasledovali po výbuchu v Alverarde." Zar sa vplazil do otvoru.

„Takže sieť teraz dávi potkany!" vzdychol si Vlnko. Zohol sa, aby videl, kam vlastne Zar smeruje. „A čo to deratizačné pole, ktoré Ašok s Galagerom nedávno skúšali?"

„Dopadlo to veľmi zle. Namiesto toho, aby vybilo potkany, vyhubilo to polovicu mačiek Múdrych Čarodejníc. Boli zú-ri-vé! Išli rovno za Melchardom a vzniesli proti nám oficiálnu sťažnosť." Zar vycúval naspäť z otvoru. „Je to diera. Škoda strácať čas vytváraním polí."

Dvaja muži sa opäť dali do kroku.

„Toto je zatiaľ najhorší smrad, aký sme od rána museli zniesť!" sťažoval sa Vlnko.

„Hlavný odpadový kanál je len niekoľko minút odtiaľto."

„Aspoňže nemusíme počúvať ten zvuk," zívol si Vlnko.

Veľa si nepospal. Rovnako ako všetci ostatní vo svätyni. Uprostred noci totiž psy z kaplnky Danubisa začali zavýjaciu párty. O hodinu neskôr ich začali doprevádzať osly kaplnky Baradíny a čoskoro nato začali nezákonne bučať kravy. Ku koncu noci sa ku koncertu pridalo každé jedno zviera vo svätyni. Boli vydesené. Štyri kravy z kaplnky Vidieckych Božstiev zdivočene behali po uličkách svätyne. Tri z nich si vynútili vstup do svojich bývalých maštalí a úplne zdemolovali novovytvorenú kaplnku Múdrych Čarodejníc Zákona, ktoré nedokázali uveriť vlastnej smole. V skorých ranných hodinách bola štvrtá krava nájdená mŕtva, plávajúca v malom jazierku vedľa tretej haly Melchisedeka. Proroci všetkých rádov sa zhodli na tom, že je to asi najhoršie znamenie, aké si dokážu predstaviť.

Ale zvierací rámus sa s úsvitom neskončil. Veľkí experti na Hlas boli vyslaní, aby na zvieratá projektovali upokojujúce mantry, ale bezvýsledne. Ľudia svätyne museli to pandemónium znášať.

„Prepáčte, ideme hore!" ohlásil ich Zar, keď dosiahli točité schody. Zaviedli ich do ženského krídla svätyne, neďaleko od kaplnky Danubisa.

„Och, bohovia!" Vlnko si zapchal uši. „Mala to byť noc zavýjajúcich psov, nie týždeň!"

Prešli niekoľkými chodbami a natrafili na Muridji Purpurového Rúcha. Čakala na Zara pred Lucianinou izbou. Ich príchod bol oslávený príšernými pridusenými výkrikmi. Podľa toho zvuku sa zdalo, že tam niekoho pomaly škrtia.

„Žiadne obavy, to je len papagáj našej susedky," uistila ich Muridji.

„Bude lepšie, ak zostaneš vonku," povedal Zar Vlnkovi. Aby Vlnko chytil tú chorobu, to bolo to posledné, čo potrebovali. Zar nasledoval Muridji do miestnosti. Spočíval na Drakovi, aby ignoroval nechutný zápach.

„Už prestala kašľať, ale vôbec nevyzerá lepšie," povedala Muridji.

Zar podišiel k Lucianinej posteli. Zistil, že stará žena už nekašle, pretože upadla do bezvedomia. Jej aura bola čierna od moru a červená od životného ohňa, ktorý rýchlo unikal z jej obličiek a srdca.

„Muridji..." Zar sa chytil za hlavu. „Luciana ide zomrieť."

„Čože?" Muridji bola šokovaná.

Zar jej pohliadol do očí, vzývajúc nekonečný súcit Orla.

„Ale to predsa nie je možné!" stará prorokyňa bola zasiahnutá návalom paniky.

Zar prikývol a zahryzol si do pery.

„Ale to nie je možné! Vyliečil si môj bok, vyliečil si jej slepotu a všetkých tých ostatných ľudí. Toto je len nepríjemný prípad kašľa. To neexistuje, aby si ju nedokázal vyliečiť."

Mlčky stál, vzývajúc svetlo.

„Ale nenecháš ju predsa zomrieť, však nie? Čo si bez nej počnem? Ona... bola mojou priateľkou päťdesiatjeden zákonných rokov!" Muridji prepukla v plač. „Nemohla by pomôcť Elyani?"

Zar prešiel k oknu. Kňazi z liečebných komnát práve prenášali mŕtvolu na kremačné polia.

„Opúšťaš nás, Zar?" zahrmela Muridji. „Už na nás zanevreli bohovia aj Hnedé Rúcho?"

„Toto je koniec, Muridji. Koniec. Nemôžem s tým nič urobiť. Luciana nebude mať zlú smrť. Nechaj ju odísť v pokoji."

„Takže takto to je. Vykašľal si sa na nás! Vtedy, keď ťa potrebujeme najviac! Ty proste chceš, aby sme umreli," plakala a vybehla von z miestnosti.

Zar prešiel naspäť k posteli a Hrot-zavolal Džervinovi. „Žiadne liečenie. Absolútne žiadne liečenie, je tak?"

„Je to na tebe, synak," Hrot-odvetil Nositeľ Blesku. „Ale pochop, že tento mor je milosťou Pána Melchisedeka. Ak sa rozhodneš ísť proti nej, uisti sa, že vieš, čo robíš."

Zar zaváhal, už ho svrbeli ruky, aby začal robiť na Lucianiných životných bránach.

Potom sa otočil na päte a vyšiel von.

„Pekne ste sa porozprávali?" Vlnko sa zaksichtil zo svojho cynického charakteru.

„Hovorím ti, že týchto sračiek si vo svätyni v najbližších týždňoch ešte užijeme." A bez ďalšieho komentára sa pustil kráčať smerom ku vchodu do katakomb.

„Och, vynikajúce!" povedal Vlnko žoviálnym hlasom. „Jednoznačne mám radšej smrad ako tento rámus."

Ale ako prichádzali k točitým schodom, dostali varovný Hrot-signál od Galagera z dúhovej kaplnky. „Pohnite riťou a rýchlo príďte sem! Globálna sieť sa otriasa. Fáza paradoxnej jasnosti sa začne každú chvíľu!"

18.6 Hľadanie nefilimských duchov

Správcovia Polí sa zhromaždili v dúhovej hale. Pracovali v skupinách po troch, využívajúc všetky prieskumné polia zo svojho masívneho arzenálu. Krížové polia boli nadviazané s Jopovými mužmi na Mount Fulkrum, s Ušbudom a Balavanom, ktorí boli vyslaní do vrchov Pipili a tiež s Esrevinom, Lermonom a Peldenovými mužmi v Lazére.

Keď Zar a Vlnko došli, sadli si ku Khejovi a zamerali sa na bezprostredné okolie kaplnky.

„Sieť je veľmi chorá," oznámil Ferman. Spolu s Lorenzom a Prostonom monitoroval životaschopnosť globálnej siete polí.

„Záverečný kolaps môže nastať každú chvíľu," dodal Proston.

Všetkými prešla triaška.

Džervin a Teyani práve vchádzali do haly, keď sa Hrot-ozvali Správcovia Polí Lazéry a oznámili, „Na severe nášho kraja sme zaznamenali niečo strašne nechutné. Pravdepodobne okolo Barnagiranu. Veľká diera v sieti. Práve teraz sa trhá. Zachytili ste ju?"

„Nezákonne odporné!" Hrot-potvrdil Ašok. „Niekde medzi Barnagiranom a Laminindrou. Vlastne je to bližšie k Laminindre... a je aspoň taká zlá, ako tá, čo vyčíňala v Alverarde. Nie, nie... je to oveľa horšie!"

„Globálna sieť rýchlo stráca silu," informoval ich Ferman.

„Je to tu! Začína fáza paradoxnej jasnosti!" Hrot-zareval Flex z vrchov Pipili. „Cítite ju?"

„Ešte nie," Hrot-odvetil Galager. „Čo je s tými posratými duchmi?"

„Nie. Nič."

Z Hromu, Džervin pozdvihol Hrot-ovosť miestnosti. Hrozivý nárast v stĺpci Ducha každého zúčastneného.

Horúčkovité minúty. Správcovia Polí zo seba dávali to absolútne Hrot-najlepšie, divoko prehľadávajúc priestor, pátrajúc po nefilimských duchoch.

„Vlna paradoxnej jasnosti dosahuje Lazéru," Hrot-upozornil ich Pelden. „Och bohovia, teraz vidíme plný rozsah škôd. Je to... oveľa, oveľa horšie ako v Alverarde. Škaredé ako koniec Zákona. A nepríjemne blízko svätyne Laminindry. Situácia tam musí byť katastrofálna!"

„Paradoxná jasnosť dosahuje Eisraim!" signalizoval Galager.

„Och, doriti! Doriti!" zareval okamžite Khej. „Máme ich! Sú najviac tak tri hodiny odtiaľto. Západne. Na druhej strane rieky Fontelayny."

„Koľko ich je?" spýtal sa Džervin.

„Štyria," spočítal ich Vlnko.

Džervin spojil svoj Hrot s Vlnkovým a tiež sa vcítil.

„Aj my ich cítime!" Hrot-potvrdili Správcovia Polí z vrchov Pipili.

„Paradoxná jasnosť už dosahuje aj sem!" Hrot-oznámil Jop z Mount Fulkrum.

„Dokážete vnímať našich štyroch duchov?" Hrot-opýtal sa ho Khej.

„Nie. Ale počkaj... práve sme objavili druhú skupinu! Zhruba v rovnakej vzdialenosti, tri hodiny od vás, ale na sever."

„Koľko?"

„Je ich okolo pätnásť, tak ako predtým. Ale sú neuveriteľne dobre zamaskovaní. Ledva ich odtiaľto dokážeme zachytiť."

„Podsvetie!" Khej tresol päsťou do dlážky. „My ich odtiaľto nedokážeme zachytiť. A vy, Flex?"

„Nie. Ak ich je naozaj pätnásť, musia byť v maskovaní nechutne dobrí. Odtiaľto by sme mali byť schopní ich zachytiť."

„Globálna sieť je vo voľnom páde!" Hrot-prerušil ich Ferman. „Tentokrát si myslím, že už to dlhšie nevydrží."

„Súhlasím!" prisvedčil ctihodný Proston.

Zavládlo zlovestné ticho.

„Všetci sa pripravte na finálnu procedúru," prikázal Džervin takmer-Hlasom. „Chcem, aby sa všetci kňazi a kňažky zamkli vo svojich izbách. Začnite posielať Hrot-správy. A chcem, aby sa Lermon v Lazére pripravil na nabíjanie kameňov."

„Všetko je pripravené, môžem kedykoľvek zahájiť nabíjanie Archívu," Hrot-odpovedal Lermon.

„Práve sme dostali správu z Laminindry," Hrot-hlásil Pelden z Lazéry. „Úplné jatky. Záplavová vlna elementálneho slizu. Svätyňa je ňou zatopená. Hmly sú čierne. Zahynuli stovky ľudí."

Miestnosťou prešla vlna zdesenia.

Vlnko a Galager sa narodili vo svätyni Laminindry. Vymenili si pohľady, mysliac na svojich priateľov a rodiny.

Na lamentovanie však nebol čas.

„Druhá vlna paradoxnej jasnosti dosahuje Mount Fulkrum," Hrot-upozornil ich Jop. „Oveľa hlbšia ako prvá. Je to fantastické! Dokážeme vidieť až na Západné Pobrežia. Nezákonne neskutočné!"

„To nie je dobré znamenie," potriasol hlavou Proston. „Nie dobré znamenie!"

„Týmto štýlom, akým sa globálna sieť otriasa, je pravdepodobné, že v nasledujúcich minútach sa roztrhne niekoľko nových dier," varoval Ferman.

„Myslím, že už jednu vidím, ako sa tvorí," Hrot-dodal Jop. „Južne od Eisraimu, niekde pozdĺž rieky Fontelayny. Zrejme v kraji Berylie. Nie, je to ešte južnejšie. Na polceste medzi Eisraimom a Červenou Zemou."

„Paradoxná jasnosť je na vzostupe aj v Lazére," Hrot-oznámil Lermon. „Mám využiť vlnu a zahájiť nabíjanie kameňov?"

„Sakra! Lokalizovali sme pätnástich duchov!" Pelden ho Hrot-prerušil. „Severne od vašej svätyne. Nesú so sebou tisícky zbraní z mäkkých kameňov. Dosť nato, aby zaútočili na Kráľovský Palác!"

„Zar, si pripravený začať nabíjanie Archívu?" opýtal sa Džervin Hlasom.

Odpoveď prišla z Draka, „Pripravený!"

Z Lazéry prišla od Peldena ďalšia zlá správa, „Zachytili sme novú dieru v sieti, severne od Barnagiranu, v Severných Jazerách. Nie je to obývaná oblasť, ale aj tak... cez Laminindru sa môže spustiť katastrofálna reťazová reakcia, až dole do Západných Planín. Cítiš niečo, Flex?"

„Zdá sa, že sa to už deje. Sieť v Romerane sa nepríjemne otriasa!" odvetil Flex.

Z Mount Fulkrum, Jop oznámil, „To, čo práve zachytávame, je... príšerné. Sieť sa trhá od Západných Planín až po Západné Pobrežia. Napočítal som aspoň deväť dier. Dve z nich sú úplne obrovské. Okolo Tipitinanu. Museli zomrieť desiatky tisíc ľudí."

„Navrhujem, aby sme v priebehu piatich minút zahájili nabíjanie Archívnych kameňov," Hrot-zakročil Esrevin.

Nasledovalo napäté ticho.

Bol to Ferman, ktorý ho prerušil. „Počkajte! Počkajte! Globálna sieť sa zviecha! Veľmi rýchlo!" bol vystrašený. „Nechápem to, deje sa niečo čudné. Ako nejaká obrovská injekcia energie."

„Tiež to cítime!" potvrdili z Lazéry. „Ohromná sila. Nikdy som nič také nevidel. Nikdy! Je to fenomenálne!"

„Mimo siedmych sfér!" Jop bol Hrot-užasnutý. „Gigantická vlna, ktorá sa valí cez Perentije a Snežné Hory. Prichádza z východu. Masívne! Masívne, masívne!"

„Sieť sa dáva dokopy," Ferman nedokázal uveriť vlastnému Hrotu.

„Odkiaľ to prichádza?" spýtal sa Džervin.

„Znaky sú nezameniteľné," odpovedal Lord Proston. „Pochádza to od nekromancerov Východného Polostrova."

„Chcete povedať, že sme zachránení obrami?" uškrnul sa Džervin.

„Povedal by som, že sme všetci na jednej lodi," vzdychol si Proston.

„Všetci tí, ktorí nenaháňate nefilimských duchov, vcíťte sa do globálnej siete!" prikázal Ferman svojim mužom. „Chcem, aby ste to videli. Množstvo sily, ktoré je práve uvoľňované, je nezákonne nereálne! Je to naozaj od obrov?" spýtal sa Ferman.

„Bez najmenšieho tieňa pochybností," potvrdil Proston.

„Pozrite sa na to! Ale pozrite sa nato! To je majstrovská práca!" Ferman bol ohromený. „Tí nefilimskí bastardi opravujú dieru v sieti Laminindry. A ešte k tomu z Východného Polostrova! To je neuveriteľné!"

„Mocní, títo obri," prikývol Lord Proston.

„Vlna dosahuje kraje západu," hlásili muži z Mount Fulkrum. „To je... to je ohromné! Mimo všetkého, čo si dokážete predstaviť. Akoby sa sieť opravovala rukou Pána Melchisedeka! Mizne diera za dierou. Och, bohovia! Teraz sa opravuje tá pri Tipitinane... hotovo!"

Demonštrácia sily pokračovala a zanechala štyri tímy nemé.

Po celom kráľovstve to Správcovia Polí sledovali s rovnakým úžasom. Pred Hrotmi všetkých bola sieť opravovaná. Viac ako tridsaťpäť dier, ktoré sa objavili v rôznych častiach kráľovstva, zmizlo v priebehu niekoľkých minút.

Ferman si zahryzol do pery. „Ale odkiaľ dopekla berú toľko energie?"

Medzitým si v Kráľovom paláci bývali kolegovia Lorda Prostona kládli rovnakú otázku.

A triasli sa.

Nikdy predtým si neuvedomili, že obri sú takí hroziví protivníci.

18.7 Východný Polostrov, palác najvyššieho veliteľa

Vo veľkej hale Námah obri od radosti dupali nohami. Dvíhali päste a revali, „Víťazstvo! Víťazstvo! Sláva Strážcom a ich synom!" A vzdali Najvyššiemu Veliteľovi ovácie.

„Dokázali sme to!" kričal nadšene Bazalinger a objímal Fornana. „Dokázali sme to, otec!"

Starý generál mal v očiach slzy. Poprvýkrát za stovky rokov štyridsaťdeväť dvorných mágov pracovalo ruka v ruke s nekromancermi gildy. Sprvu každá skupina zaujala postavenie na svojej strane haly, s Bobrosom uprostred. V priebehu rituálov na seba podozrievavo zazerali - nič prekvapujúce u dvoch súperiacich klanov, ktorí sa po generácie navzájom preklínali a bojovali proti sebe. Ale ako noc ubiehala a zo štyroch kútov kráľovstva boli hlásené známky úspechu, narástol medzi nimi úžasný pocit vzájomnej úcty. Občas bolo dokonca vidieť, ako sa mágovia z oboch táborov na seba usmievajú, navzájom sa oceňujúc. Všetci si totiž počínali mimoriadne dobre.

Keď sa rozchýrilo, že bola zaplátaná posledná diera v sieti, stalo sa nemysliteľné. Afran Kesborn, vodca dvorných mágov, prekročil zem nikoho oddeľujúcu oba klany a chytil za ruky Samoana, nového vodcu nekromancerskej gildy. V povznesenom nadšení tej chvíle si muži oboch klanov padli do náručia. Nazývali sa navzájom 'bratmi v Strážcovstve', blahoželali si a priateľsky si rituálne nadávali. Hrýzli svoje zvieracie kože, vrieskali a vyhadzovali do vzduchu svoje krvou nasiaknuté drevené palice, hlasno sa sami na sebe smiali, keď im palice padali na hlavy, víťazoslávne čúrali na živé steny a, ako sa dalo čakať, rozbili každú plasovú sochu a každý jeden kus nábytku v hale. V jednom rohu dokonca zapálili oheň, ale nebolo to nič vážne.

Nedotknutý vlnou kolektívneho delíria, krokodíl Fornan išiel zagratulovať Bobrosovi. „Dosiahol si to, o čom ostatní najvyšší velitelia mohli len snívať - jednotu medzi mágmi!"

„A veru ju budeme potrebovať!" Bobros dal jasne najavo, že si nerobí žiadne ilúzie. Aktuálne víťazstvo bolo jasnou známkou ich moci nad sieťou, ale nebolo ničím viac ako len dočasnou záplatou. Globálna sieť polí bola stále na pokraji agónie. Nový kolaps mohol nastať každým dňom.

Fornanove oči sa zablysli obdivom. Jednou z vecí, ktorú si na Bobrosovi najviac vážil, bol jeho stály realizmus a neprítomnosť samoľúbosti. „Vieš," uškrnul sa generál, „ja naozaj verím, že si nám bol zoslaný Strážcami!"

Bobros odpovedal salvou výbušného rehotu. Potom prešiel k Afranovi Kesbornovi a Samoanovi, ktorí sa spolu bavili ako dvaja ujovia pripravujúci svadbu svojej netere. Oboch ich chytil za ruky a prešiel s nimi k balkónu. Spolu čelili davu obrov, ktorý sa zhromaždil na Námestí Vyhlásení.

Bobros pozdvihol ruky a vytiahol tak nahor aj ruky oboch mágov. „Sieť je zachránená!" oznámil Hlasom. „Sláva! Sláva Strážcom a ich synom!"

Dav viac ako desaťtisíc obrov im vzdal dlhé ovácie.

Bobros využil tento pamätný moment, aby urobil veľké vyhlásenie, ktoré si naplánoval v posledných týždňoch. Keď bolo opäť nastolené ticho, začal krátkym prejavom, „Dnes sa ľudia celého kráľovstva stali svedkami našej slávy. Zajtra ochutnajú náš hnev! Tras sa, kráľovstvo! Štvrtý a piaty batalión Zelenej Gardy v najbližších hodinách vyrazia na juh. Tras sa, kráľovstvo! Čas Nefilim prichádza!"

Dav odpovedal rituálnym dupaním, až sa Námestie Vyhlásení roztriaslo. „Tras sa-tras sa-tras sa-tras sa...!" ich bojový pokrik znel ako dunenie desiatok tisícov bubnov. Už teraz dokázali cítiť prúdy krvi a milovali to.

V dave povstali hlasy, „Na rybí trh! Na rybí trh!"

„Áno! Áno!" rozbehli sa, zvierajúc palice, ktoré si príhodne priniesli so sebou. Aké lepšie miesto na oslavu takého víťazstva ako novopostavený rybí trh?

Z balkónov sa na nich mágovia a nekromanceri láskavo usmievali a želali si, aby mali čas ísť oslavovať s nimi.

18.8 Stratené klenoty

V temnom podzemí sa Vlnko zastavil a zahľadel sa dole na prúd pretekajúci kanálom. Bol taký zničený, že na niekoľko sekúnd zostal úplne mimo, ako spáč.

Z čistej fontány zniesol Zar dole do katakomb Orlove Svetlo. Položil ruku na Vlnkove plece, „Niečo ti poviem. Raz, nedlho potom ako Elyani odišla do Malchaskovej veže, som bol na svojom nádvorí a nadával na bohov. Objavila sa Alsibyadi a vrieskala na mňa, 'Ale čo si ty myslíš? Toto je to, o čom je koniec kráľovstva! My všetci ideme prísť o svojich milovaných!' To mi povedala. A vieš čo?"

„Mm?" zamumlal Vlnko.

„Vôbec som sa vďaka tomu necítil lepšie."

Vlnko sa krátko usmial, ale bez toho, aby zanechal svoj mizerný postoj.

„S kým si dnes ráno Hrot-hovoril?" opýtal sa ho Zar.

„S Amanzorom. Je to Florabelin otec."

„Kto je Florabela?"

„Dievča, s ktorým by som sa oženil, keby Henrik Lovec nespustil tú hroznú vlnu, ktorá roztopila Amanzorovu kaplnku." Vlnkov pohľad zaujal ďalší potkan.

„Chápem. A čo vravel Amanzor?"

„Ešte stále nenašli telá mojich adoptívnych rodičov. Ale Florabela je nažive. Amanzor s ňou hovoril cez tmu viditeľnú. Je uväznená v suteréne, pod hŕbou plasovej sute."

„Je tam šanca, že bude zachránená?"

„Nevedia. Laminindra je teraz v takom chaose! Diera v sieti zabila asi polovicu ľudí. Ale vieš čo? Amanzor povedal, že mi odpustil, že som zničil jeho kaplnku."

„To je od neho zákonne veľkorysé."

„Áno aj nie. Jeho kaplnka mala predtým tenké steny. Potom, ako sa roztopila, ju znovu postavili zo zosilneného plasu. Je to jedna z mála budov, ktoré prežili katastrofu."

„Takže teraz si hrdina. Nečudo, že ťa Amanzor požiadal, aby si prišiel naspäť. Samozrejme, nemusel by si zostať, ale tvoji ujovia by ťa iste radi videli, hoci aj len na týždeň, a ktovie? Možno by sa ti dokonca podarilo zachrániť Florabele život," vzdychol si Zar. „To, pravdaže, len v prípade, že cestou nestretneš Afeliona."

„Neviem prečo, ale cítim vnútornú istotu, že ak tam teraz pôjdem, ona bude žiť," Vlnko odignoroval varovanie.

„Časovanie je také dokonalé. Smrdí to ako Ahriman!" Zar zvýšil hlas.

„Myslíš?"

„Máš byť zasvätený do Hromu, zabudol si? Knieža Temnôt ťa bude chcieť do svojej armády."

„To by ma zaujímalo prečo!" vzdychol si Vlnko sarkasticky.

„Počúvaj, Vlnko Hromu," Zar mu pohliadol priamo do očí, „o päť zákonných dní, keď podstúpiš zasvätenie, vieš, čo sa stane? Bude z teba sňatá celá kopa karmických sračiek... tá smola, ktorá sa ti stále lepí na päty... chápeš, čo myslím?"

Slová zasiahli svoj cieľ. „To si píš!"

„Majstri Hromu ju odstránia z tvojho systému. A všetko, čo budeš musieť urobiť, je zostať ticho a nechať si svoju riť vyzdvihnúť do Polí Pokoja. Ale môžeš si byť istý jednou vecou. Počas nasledujúcich piatich dní svet vynájde tisíc fantastických dôvodov, kvôli ktorým by si mal z toho vycúvať. Počúvaj len jediný z nich a si stratený." Drak-zareval, „Stratený!"

Vlnko ťažko preglgol. Tentokrát mu už varovanie neuniklo.

Zar sa opäť pustil kráčať. „Poďme hore! Musím Muridji oplatiť krátku návštevu. Keď sa vrátiš do dúhovej kaplnky, môžeš všetkým povedať, že sa s nimi chcem o hodinu rozprávať?"

„Vyhlásenie?"

„Ak chceme, aby naši Správcovia Polí prežili mor, budeme musieť prijať drastické opatrenia."

Vyšli hore úzkymi točitými schodmi a každý išiel svojou cestou. Svätyňa bola osviežujúco pokojná. V hodinách, ktoré nasledovali po zaplátaní siete, sa zvieratá opäť utíšili. Všetci si oddýchli, ale na ako dlho?

Keď Zar zaklopal na Muridjine dvere, nedostal žiadnu odpoveď. Vcítil sa do priestoru. Nebola vo svojej spálni. Nechal Hrot-navigované chodby, aby ho k nej doviedli.

Navádzacie pole ho priviedlo na nádvorie kňažiek Úsvitu Stvorenia, kde sa zhromaždila malá skupina kňazov a kňažiek.

Teyani podišla k nemu. Bola vážna. „Je to tu," oznámila cez priestor, „posledné dve kňažky Úsvitu opustili svoje telo."

V Zarovi to vyvolalo pocit ohromnej straty. „Mor?"

„Nie. Jednoducho sa rozhodli odísť."

Ich smrť musela nutne vyvolať vlnu zúfalstva. Pravda, mor bol v živej pamäti najhorší. Ale epidémie bývali aj v minulosti, a netrvali večne. Pravda, zlé správy padali ako listy na jeseň. Ale či Zákon nehovoril, 'Zlé zvesti padajú, kráľovstvo zostáva stáť'? Ale ak línia kňažiek Úsvitu došla k svojmu koncu, potom, zo samotnej autority Zákona, koniec bol blízko.

Zo všetkých katastrof posledných dní, táto zasiahla Zara najhlbšie. Tieto kňažky mal rád. Drak hore, Drak dole, pripadali mu nádherné. Neskutočne poetické. Hrozne sa mu páčilo, že ich mágia bola úplne mimo dosah jeho chápania. Oni vyzerali tak nepoužiteľne, sotva sa dokázali o seba postarať, a predsa boli nenahraditeľným základom Zákona. Boli malé a pokorné, a predsa dosť silné nato, aby ho poslali do bezvedomia tak, že si pritom ešte aj naložil do gatí - on, ktorý prežil arci-ohnivé zasvätenie Veľkých Bojovníkov. Vzbudzovali v ňom pocit úžasu a úcty ku kráľovstvu.

Preč. Naveky stratené. Raz roztrhnutá, ich niť k Úsvitu Stvorenia sa už nikdy nebude dať nadviazať, iba ak s výnimkou úplného konca, keď už kozmický cyklus bude veľmi unavený, lebo všetko bude dokonané. Polia kaplnky Úsvitu budú pravdaže zachytené v Archíve. Ale Džervin ho varoval, že je možné zachytiť len povrch ich hymien. Možno dosť nato, aby ľudia upadli do bezvedomia a pustili do gatí, ale nič také ako ozajstný Úsvit Stvorenia. Ich línia bola tou, ktorú už nebude možné obnoviť z Archívu, ani odinakiaľ. Iba z úsvitu ďalšieho stvorenia.

„Smutné, smutné!" zašepkal.

Nechcel zo seba robiť hlupáka, obzvlášť po takej prednáške, akú dal Vlnkovi. Ale aj tak, niekedy sa naozaj cítil, akoby ho zasiahla bieda celého kráľovstva.

„Hej! Hej! Čo je to s tebou?" Teyani čítala v jeho očiach hlboké rozrušenie.

Zar neodpovedal.

Zavesila sa do neho, „Poďme sa prejsť."

Odviedla ho na svoje nádvorie, pohladiac jeho srdce rozprávaním o nepodstatných veciach. Zobrala ho do svojich Bielych krídiel.

Prijímal jej teplo. Dokonca sa niekoľkokrát usmial.

Potom ho Drak upozornil, že je čas ísť do kaplnky na stretnutie so Správcami Polí.

Správcovia na neho čakali v dúhovej kaplnke. Boli v pochmúrnej nálade. Ukážka moci obrov podkopala ich sebadôveru. V posledných týždňoch si začali myslieť, že ich pevnosť je nepreniknuteľná, že je istou zárukou bezpečnosti Archívnych kameňov a úspechu prenosu. Potom ako boli svedkami hrubej sily a nechutnej ľahkosti, s akou obri manipulovali so sieťou, uvedomili si, že nepriateľ je oveľa hroznejší, ako si mysleli. Ak obri dokázali v priebehu minút opraviť tridsaťpäť dier v sieti, potom iste dokážu vyradiť z prevádzky polia v celom kraji. Ako ďaleko až siahala ich moc? Čo alebo kto ich mohol zastaviť?

Toto boli pálčivé otázky, ktoré mali všetci na perách.

Keďže nemal náladu na rozprávanie, Zar nechal za seba hovoriť Draka. Bola to stručná reč, počas ktorej bolo oznámené, že mor sa rýchlo šíri. Tridsať kňazov a kňažiek, a dvadsať zákonných služobníkov už opustilo svoje telo. Očakávalo sa, že v najbližších dňoch zomrie ďalších tristo ľudí. Čím viac sa mor šíri, tým je jeho duch silnejší - a tým ťažšie sa lieči. Začínalo to dosahovať úroveň, kedy bola ohrozená bezpečnosť dúhovej kaplnky. Zar preto požiadal Správcov Polí, aby zostávali v kaplnke. Návštevy sa mali obmedziť na nutné minimum. Jedlo, ktoré prichádzalo z hlavnej kuchyne, malo byť pred konzumovaním očistené Hlasom. Každý, u koho by sa prejavili prvé známky nákazy - čierne fľaky v aure - sa mal okamžite hlásiť.

To, čo sa od Správcov žiadalo, bola bolestivá obeta. Všetci mali vo svätyni priateľov a príbuzných, s ktorými sa, odkedy bola kaplnka odizolovaná, nemohli rozprávať cez tmu viditeľnú. Ale pochopili a súhlasili s týmto obmedzením. Lord Proston sa rozhodol vzdať svojho kráľovského apartmánu v paláci Najvyššieho Kňaza a presťahoval sa do dúhovej kaplnky.

Praktické problémy vyriešené, Zar sa vrátil do svojej Hrot-haly.

A aby vzdal úctu kňažkám Úsvitu, tancoval.

18.9 Nebeský úsmev

Neskôr toho dňa, Teyani použila svoj kameň-kľúč, aby dosiahla Zara cez štít dúhovej kaplnky. „Je ti už lepšie?" Hrot-opýtala sa ho.

„Som príliš vyťažený, aby som dokázal myslieť."

„Vyťažený čím?"

„Tancovaním."

Teyani sa Hrot-zasmiala, „Keby som tak mohla prísť a tancovať s tebou."

„Tak príď, hneď!" Hrot-pozval ju Zar.

„Nemôžem. Všade okolo sú choré kňažky. Potrebujú pozornosť. A zbavovanie sa mŕtvych začína naberať nezákonné proporcie. Kňazi z kremačných polí sa s náporom vyrovnávajú čoraz ťažšie."

„Tak potom..." Zar vytiahol z vertikality čistej fontány dobrý dôvod. „Potrebujem s tebou súrne hovoriť."

„Naozaj?"

„Drak-vážne. Týka sa to bezpečnosti tvojich šestnástich Bielych Orlov."

„To znie dostatočne vážne. Prídem, keď dokončím niekoľko návštev, ktoré som sľúbila."

Do dúhovej kaplnky došla neskoro večer. Bola vyčerpaná. Nohy ju boleli z celodenného behania z miestnosti do miestnosti. Srdce ju bolelo z toho, že musela utešovať toľkých ľudí, ktorí, ako vedela, mali pred sebou už len niekoľko dní života, zatiaľ čo upozorňovala ich milovaných, aby očakávali najhoršie. Cítila sa byť špinavá od biedy sveta. Na rukávoch jej šiat boli krvavé škvrny, na oblečení sa zachytili nepríjemné pachy, v jej aure temné nálady duší v bolestiach.

Ale zvedavosť jej dodala dávku čerstvej energie. Čo objaví v Hrot-hale tentokrát? Bez toho, aby sa ohlásila, jednoducho vošla.

Bolo to skromné pole. Iba prázdno. Nebolo tam žiadne hore ani dole. Ani žiadne steny. Neboli tam žiadne polia hviezd, ani oblaky svetla. Iba čierny prázdny priestor, ktorý sa rozširoval do všetkých smerov, donekonečna.

Uprostred tancoval Zar. Svietil bledou striebristou žiarou. Rovnakou ako Teyanine telo, keď vstúpila do haly.

V tomto nahom priestore nabrali Zarove pomalé pohyby zvláštny rozmer. Najprv si Teyani nevšimla nič nezvyčajné. Ale ako podišla bližšie, uvedomila si, že Zar sa pohybuje a súčasne je nehybný umeleckým Hrot-spôsobom, ktorý normálnej mysli nedáva žiaden zmysel.

„Ako to dokáže?" uvažovala. Pokúsila sa ho napodobiť, ale nedokázala to. Akonáhle sa pohla, prestala byť nehybná.

Zamračila sa, „Zase ma Hrot-podvádzaš?"

Pole premenilo jej slová na žiarivú mnohorozmernú kryštalickú 'vec', ktorá sa, napriek tomu, že presne zachytávala význam jej slov, podobala na ľudský hlas len veľmi vzdialene. Teyani sa zasmiala, vytvoriac tak ďalšiu sériou Hrot-kryštálov.

Zar svoj tanec neprerušil.

Biely Orol sa posadil do prázdna, neďaleko od neho. Na niekoľko sekúnd zavrela oči a uvoľnila sa. Milovala tú prítomnosť v priestore. Bola jej dokonale známa, a nebolo to len kvôli Orlo-vosti, ktorá Zara stále doprevádzala, nech išiel kamkoľvek.

Keď opäť otvorila oči, vo vzduchu pred ňou sa vznášala strieborná šálka. Obrátila sa k Zarovi, ktorý stále nehybne tancoval v tichu. „Viem, že je to trik," usmiala sa. Ale aby bola Hrot-zábava, tvárila sa, že sa nechala oklamať. Zobrala Hrot-iluzórnu šálku a napila sa bieleho Hrot-iluzórneho nápoja.

„Vúf! Čo je toto?" Pocítila fantastický nával životnej energie. V zlomku sekundy boli starosti dňa zabudnuté. Vyskočila na nohy, osviežená viac ako po dvanásťhodinovom spánku v Orlových krídlach. „Ako si to urobil?" spýtala sa užasnuto.

Zar jej neodpovedal. Ďalej tancoval. Ale ona vedela, že ju neignoruje, pretože cítila, že je obklopená jeho prítomnosťou.

Vybrala sa na prechádzku po Hrot-hale. Aký bizarný priestor! Nijaká purpurová žiara ako v tme viditeľnej. Žiadne prúdy alebo polia hviezd. Iba prázdno. A predsa také odlišné od čudných priestorov Lietajúcich Drakov. V jednej fáze pocítila, ako stúpa nahor. „Zrejme som prišla ku schodom," pomyslela si napriek tomu, že žiadne schody nevidela. Obzrela sa naspäť a vyzeralo to tak, že Zar stúpa spolu s ňou.

Posadila sa, aby zistila, čo sa to v tomto priestore vlastne Hrot-deje.

A v tej chvíli ju uvidela.

Postavila sa, „Och... to si ty?"

Sotva verila vlastným očiam.

Explózia svetla.

Rozplakala sa.

Elyani pomaly kráčala k nej.

Vyžarovala z nej oslepujúca, ultra-rýchlo pohybujúca sa Hrot-ovosť bohov.

Jej tvár bola nádherná.

Mala oblečené zložité čierne šaty, ktoré vyžarovali pokojnú prítomnosť a podporovali tmavú prázdnotu haly.

Takže to bola jej prítomnosť. Zar tancoval v energii bohyne.

„Och, dieťa moje!" plakala Teyani.

Elyani sa usmiala. Ale nebol to žiaden ľudský úsmev. Let Orla. Tancujúci les. S absolútnou dôverou v Boha, ako nebeská borovica.

Niekto prišiel do haly.

Teyani zhliadla nadol a zahryzla si do pery, v obave, že Elyani zmizne. K jej prekvapeniu, muž stál najmenej tridsať zákonných stôp pod jej úrovňou. Bol to Ašok, ktorý si prišiel z krypty požičať jeden z kameňov. „Prepáč, že ťa ruším, Veliteľ," ospravedlnil sa mladý muž. Ale nezastal na mieste, kde Zar tancoval, ale šesťdesiat zákonných stôp od neho, na mieste, kde Teyani nič nevidela.

No Ašok si myslel, že stojí pred Zarom, lebo mu vysvetľoval, „To zasrané deratizačné pole sa s nami zase hrá. Radšej použijem jeden z hermafrodických kameňov, skôr ako zvyšok mačiek Múdrych Čarodejníc otrčí laby." A potom, ako si vypočul to, čo považoval za Zarovu odpoveď, odišiel do rohu haly, pričom vôbec nezaregistroval Elyaninu Hrot-šumivú prítomnosť.

Upokojená, Teyani sa opäť zahľadela na bohyňu, „Dieťa moje. Dieťa moje... si taká nádherná."

Kráľovstvo vyzeralo v porovnaní s jej úsmevom také bezvýznamné.

Vznešené oblaky odrážajúce nekonečnosť sveta bohov.

Elyani neprehovorila.

V jedinom pohľade, s neznesiteľnou ľahkosťou vlastnou jej svetu, sňala z Teyani všetok jej smútok.

Ďaleko od sivých hmiel.

Zar kráčal k nim. Už na sebe nemal hnedé rúcho, ale nezvyčajné biele oblečenie, ktoré sa doširoka smialo Orlo-vosťou.

Spolu sa Hrot-smiali.

V záblesku navštívila Elyanin dom, ktorý mal už vtedy za dve nekonečná miestností a rovnako veľa dvier vedúcich do iných svetov. A ocitli sa na veľkej čistine blízko božského príbytku. Rieka od Zarovej poslednej návštevy poriadne narástla. Patagendradas z nej práve pil. Zar pre neho hral na tekutej hviezde. Elyani a Teyani tancovali, pohybujúc a nepohybujúc sa súčasne a v pozadí hmkala vášnivá ašpirácia borovicového lesa. Odtiaľ Hrot-prešli k figovníkom Života a pobrežiu Prvotného Mora, kde sa stretli s dlhovlasou Marínou, ktorá mala oblečené svoje smaragdové šaty múdrosti.

Spievala Apolónovi svoju pieseň lásky.

Pod nebesami.

Nebesá Zjavenia, ktoré dýchajú dychom Jediného Boha a poznajú všetky odpovede.

Spolu sledovali horizont, kde sú Prvotné More a nebesá bohov Jedno.

Keď sa Teyanine oči opäť otvorili kráľovstvu, stála po Zarovom boku. Oblečený vo svojom hnedom rúchu, Zar stále tancoval svoj nehybný tanec.

Tridsať zákonných stôp pod nimi sa objavil Ašok, ktorý prišiel vrátiť hermafrodický kameň. Sprevádzal ho Galager. Zastali niekde, kde Zar nebol a Ašok povedal, „Ďakujem, Veliteľ, fungovalo to zázračne. V katakombách nezostal ani jeden poondiaty potkan. Ale obávam sa, že sa budeme musieť vyrovnať so závažnou sťažnosťou od Múdrych Čarodejníc! Ani jedna z ich mačiek naše pole neprežila."

„Áno! Ale myslím, že tentokrát sme pochopili, ako k tomu došlo," pokračoval Galager. „Musí to byť kvôli tomu, že posraté mačky žrali posraté potkany."

18.10 Zlato posledných dní

Dve hodiny pred úsvitom ďalšieho rána, keď Zar došiel k dverám Vlnkovej spálne, zasiahla ho vážna dávka zlatej energie.

„Dobre, dobre," povedal si, keď Hrot-rozoznal, že v hre je pole.

Ako sa chystal zaklopať na dvere, tie sa otvorili.

Vošiel dovnútra a ocitol sa v mori Naga-ovosti. Kdekoľvek sa pozrel, videl zlato, iba zlato.

Z jedného rohu mora ho privítal jasný zlatý oblak, „Pochválený buď Pán Melchisedek, brat!"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!" Zar vyslal naspäť láskavú vlnu.

„Páči sa ti moje nové pole?"

„Je zákonne ohromujúce!"

„Hovorím ti, je to dobré na depresiu."

„To vidím!" Zarovi sa naozaj chcelo smiať a naozaj to pochádzalo z manipulatívnej sily poľa. „Si pripravený, brat?"

„Nuž, nuž... tak nejako."

„Čo tým myslíš, že tak nejako?" zahriakol ho Zar.

„Chcem povedať, áno. Keď nad tým rozmýšľam, tak áno."

„Tak poďme. Džervin na nás dole čaká."

Keď sa vynorili z mora, ich aury stále ihrali zlatými iskričkami. Vlnkova okrúhla kučeravá masa blond vlasov tak vyzerala ako svätožiara nejakého svätca. Mladý muž kráčal rozhodne a odhodlane, ako niekto, kto to tentokrát nepokašle a trhni si Ahriman! „Nedovolím tomu bastardovi Afelionovi, aby na mňa sral!" pomyslel si, pevne sa pridŕžajúc rozhodnutia nenasadnúť na prvú loďku do Laminindry.

V dúhovej hale, keď Džervin uvidel svojich dvoch zlatých učeníkov kráčať s takou ohromnou istotou, hlasno zapískal, „Takže sme pripravení!"

Teyani, ktorá stála po jeho boku, bola dojatá. Po výdatnom pochválení Pána Melchisedeka sa Vlnka opýtala, odkiaľ pochádza jeho svätožiara.

„Nové pole. Pre nový život," vážne prikývol Vlnko, s hlavou jemne naklonenou nabok.

„Nejaké správy o Florabele?" spýtal sa Džervin.

„Nič dobré," Vlnko zostal vyrovnaný. Veľmi vyrovnaný. „Veria, že je ešte stále nažive. Ale ešte ju nevyslobodili z trosiek."

Džervin ho uchopil za rameno a išiel sa s ním porozprávať do jedného z rohov miestnosti.

„Florabela je také gýčové meno!" zašepkala Teyani Zarovi, strúhajúc jednu zo svojich najvýrečnejších grimás.

„Ja viem," Zar nemohol súhlasiť viac. „Je to príšerné!"

„A čo nefilimskí duchovia?"

„Nič nové. Ďalej po nich pátrame."

„Ďakujem ti za včerajšok. Ešte stále mám chuť tancovať od radosti."

„Neďakuj mne, poďakuj bohyni!" Zar pozdvihol ruky smerom k Elyaninmu domu.

„Poďakujem. Nepovedal si mi, čo si chcel prebrať ohľadne bezpečnosti mojich Bielych Orlov."

„Myslím, že by sme ich mali izolovať od zvyšku svätyne. Mor sa začína vymykať spod kontroly. Ak niečo nepodnikneme, nevyhnutne ich to zasiahne. Rozmýšľal som, že by sme ich zobrali do dúhovej kaplnky, ale... je to príliš nebezpečné. Akonáhle sa vo svätyni objavia obri, budeme ich hlavným cieľom. Tak čo keby si ich presťahovala do priestorov kňažiek Úsvitu? Okolité chodby by sme mohli ľahko zamurovať a nechať iba jedny pevné dvere."

Teyani sa ten nápad absolútne nepáčil. „Kaplnka Úsvitu je príliš ďaleko od kaplnky Bieleho Orla! A čo všetci ich priatelia?"

„A čo ak tvoje malé Orly chytia ten prekliaty mor?"

„Radšej zomrieť na mor, ako byť zamknutá a zomrieť na niečo iné. Tak či onak, všetko je už na mieste. Príbytok na okraji trojuholníka je už dávno dokončený. Synovia Apolóna sú pripravení vyloviť moje Orly a nasmerovať ich tam hneď, ako opustia svoje telo. Či zomrú teraz alebo o niekoľko mesiacov, to nehrá žiadnu významnú úlohu."

Jej tón nedával žiaden priestor pre diskusiu. Zar kapituloval, „Všetka sláva učiteľke!"

Teyani pokračovala, „Morálka mojich kňažiek je vysoká ako Zlatý Štít. Príď si k nám sadnúť na jeden z našich rituálov a uvidíš - spaľujúca Belosť!"

Do haly vstúpil Melchard. Pochválil Pána Melchisedeka svojim vrúcnym melodickým hlasom, ale vyzeral byť hrozne unavený. „Prepáčte, že meškám," ospravedlnil sa. Prach v jeho aure prezrádzal, že prichádza z kremačných polí.

Teyani ho išla chytiť za ruku, „Ťažká práca?"

„Nie je horšia pre mňa ako pre teba. Ale teraz na to všetko na chvíľu zabudnime. Ako sa má náš kandidát?"

„Dobre, Majster Melchard. Dobre!" Vlnko sa dal dokopy, pripravujúc sa odpovedať na otázky.

Vtedy si uvedomili, že na Vlnkovom novom poli je niečo viac ako sa Hrot-zdalo. Vibrujúca vlna Naga-ovosti - alebo to bola Maryani-ovosť? - stúpala zo zeme.

„Och, túto energiu poznám!" Melchard pozrel dole, spomínajúc na svoje nezabudnuteľné stretnutie s Kráľom Vasúkom.

Zar vtiahol hlavu medzi plecia a spočíval na Drakovi, v očakávaní, či sa budova začne otriasať. Ale celé to zostalo veľmi zákonné. Nič viac ako radostný zlatý duch vznášajúci sa vo vzduchu.

Maryani sa vciťovala, ale tentokrát len jemne. Pochopila svoju lekciu.

„Nagaovia sa pozerajú!" poznamenal Džervin s úsmevom, ktorý prezrádzal, že mu to neprekáža.

Utvorili kríž. Vlnko stál oproti Džervinovi. Melchard stál po Džervinovej pravej strane, oproti Zarovi. A Biely Orol sa išiel postaviť vedľa Džervina.

Bola to jednoduchá ceremónia. „Áno," Vlnko bol pripravený odpovedať na tradičné otázky. „Áno," bol si vedomý toho, že zasvätenie prináša veľké nebezpečenstvá. Spôsob, akým vzhliadol nahor a vzdychol si, nenechal nikoho na pochybách. A „áno", bol pripravený čeliť zabudnutým smútkom a temným kútom svojej duše, čo bol šport, s ktorým už mal bohaté skúsenosti. Hlasné nadšené „áno" ukázalo, že je pripravený pohliadnuť do budúcnosti. Ale keď uvidel hĺbku súcitu v Džervinových očiach, začal mať pochybnosti. A keď prišlo na to, čeliť Kniežaťu Temnôt, zaváhal, aj kvôli tomu, že Džervin vyzeral, že vážne nežartuje.

„Áno," odpovedal neisto. Ale keď počul, že je z neho kandidát, ktorý môže byť pokúšaný Ahrimanom, jeho rozum začal zvažovať, či sa nedopúšťa kolosálnej chyby, ktorá sa s ním bude vliecť ešte niekoľko ďalších životov. Veď v ruinách jeho bývalej svätyne Laminindry mohol mať s Florabelou takú pokojnú smrť.

Jemné drgnutie zospodu zatriaslo jeho Drakom.

„Áno!" zvolal ihneď Vlnko, napriamiac sa do svojej plnej výšky.

A to bolo, čo sa týka skúšok dňa, všetko, keďže nemal žiadny problém čeliť Veľkému Svetlu, aj keď nedokázal úplne pochopiť, prečo by Veľké Svetlo malo chcieť čeliť jemu.

Keď sa ho Džervin opýtal, čo chce hlboko vo svojom vnútri, urobil grimasu a vyhlásil, „Potrebujem zmenu. Veci naozaj nemôžu ísť takto ďalej. Jednoducho to takto nemôže pokračovať."

Džervin a Melchard vybuchli do smiechu.

„Očakávaj prekvapenia!" Džervin dal svoje slovo. „Tvoje zasvätenie je veľmi blízko. Prebehne v Poliach Pokoja."

Hala sa okamžite naplnila rozšafným zlatým svetlom.

Ďaleko odtiaľ, na rieke Jeremícia, stála Maryani na palube malej loďky. Zobrala do náručia malého Lermona a tancovala od radosti.

Dieťa sa fascinovane usmievalo nad zlatými bublinami a úplne si užívalo pieseň, ktorú na neho Maryani takmer-Hlasom projektovala.

„Niečo sa deje?" spýtala sa Alsibyadi.

„Vlnko je na ceste do Polí Pokoja!"

18.11 V kráľovstve hmiel sa veľa udialo

„Muridji?" zavolal Zar a druhýkrát zaklopal na dvere.

„Poď dnu," odpovedala, súčasne podráždená aj šťastná, že nalieha.

Ležala vystretá na svojej posteli, s očami upretými na strop. Neponúkla ho, aby sa posadil.

Postavil sa vedľa jej postele. „Ako sa dnes máš, moja dobrá Muridji?"

Pokrčila plecami, akoby už na ničom nezáležalo.

Luciana práve zomrela. Jej kremačný obrad prebehol pred niekoľkými hodinami.

Atmosféra bola ťaživá a smutná. Nebol to len Muridjin smútok. Bol to aj rozklad siete, ktorý zamoroval atmosféru svätyne. Jedovaté astrálne výpary, ťažké energie, temné nálady.

„Už sme ťa dlhšie nevideli v dúhovej kaplnke," Zar sa pokúšal o konverzáciu.

Muridji neodpovedala.

Nasledovalo dlhé ticho, počas ktorého Zar preskúmal jej auru. Nemala žiadne čierne fľaky, ale jej energia bola bledá.

„Rozhodla si sa umrieť, Muridji?"

„Načo zostávať vo svete, ktorý bohovia opustili?" povedala.

„Skutočne nás opustili?" Zar prevrátil oči.

„Ó, áno, opustili. Nepočul si, čo sa v posledných dňoch deje vo svätyni? Kňazi stoja za svojimi oltármi, spievajú mantry, a... nič! Žiadna odozva. Žiadna známka v priestore, ktorá by naznačovala, že bohovia obetu prijali. Stali sa voči našim rituálom hluchými. Opustili naše kaplnky."

„Nuž... to má dočinenia s poľami, nie s bohmi."

Muridji bola veľmi nahnevaná, „Chceš povedať, že keby bohovia naozaj chceli, nedokázali by zachrániť naše polia?"

„Som si istý, že by to dokázali. Ak to nerobia, musia mať na to svoje dôvody."

„Už im na nás nezáleží, tak je to. Nie sme pre nich nič viac ako dobytok."

„Nie, to nie je pravda. Bohom na nás záleží," tvrdil Zar, vciťujúc sa do helmy Pána Ganu. „Ale svety musia zanikať, aby sa mohli zrodiť nové svety."

„Aký svet to už len po nás bude?" lamentovala Muridji. „Veď vieš, čo predpovedal tvoj učiteľ. Väčšina veľkých kňažiek a kňazov našich čias bude vo svojich nasledujúcich životoch úplne slepá voči duchovnému svetu. Budú na tom dokonca ešte horšie ako obyčajní ľudia, pretože niečo v nich si bude pamätať na čas, kedy žili vo Svetle, a to ich bude pekelne bolieť. Tvárou v tvár toľkej temnote, mnohí sa dokonca zbláznia, a môže to trvať päť, šesť alebo aj sedem životov."

Teraz, keď zúril mor, si zrazu všetci spomenuli na túto Džervinovu predpoveď. Napájalo to vlny paniky, ktoré sa prelievali cez svätyňu.

„Počúvaj, keď budeš na to myslieť, nepomôže ti to," Zar zavrel oči a rukami si chytil hlavu, šúchajúc si čelo. „Džervin urobil túto predpoveď pred vyše dvadsiatimi rokmi, aby sa ich pokúsil prebudiť. V tej dobe ju ignorovali. Teraz musíme čeliť tejto situácii..."

„Je to hnusná situácia! Čo sa s nami stane, keď sa reinkarnujeme? Ak tu už nebude koleso Zákona, ktoré zaručí, že sa narodíme na zákonne dokonalom mieste, potom... prečo by sme nemali skončiť u úplne nesprávnych rodičov a v nesprávnej kaste?"

Bol to prvýkrát, čo Zar počul niekoho spomenúť možnosť, že by Zákon mohol dôjsť k svojmu koncu.

Veľa sa udialo v kráľovstve hmiel.

„Ak chceme citovať Džervina, musíme ho citovať plne," odvetil Zar. „Prorok Maveron nás varoval už dávno, 'Spiaci, zobuď sa!' a 'Dni sú spočítané,' 'Koniec prichádza, a to skôr, ako si myslia!' Také boli jeho slová a nik ich nepočúval. Teraz, keď je koniec tu, všetci sú prekvapení. Koho iného môžu viniť, ak nie seba?"

„Tebe sa to celé veľmi ľahko hovorí, synak," povedala Muridji bez hnevu. „Bol si vyučovaný jedným z najväčších učiteľov tvojho času. Bol si zasvätený do všetkých vecí, o akých sa dá snívať. A keď odídeš z tohto sveta, v raji Hnedých Rúch bude pre teba teplé miestečko. Ale čo jednoduchí ľudia ako Luciana?"

„Ja viem, ja viem," vzdychol si a opäť otvoril oči. „Prepáč mi to, nechcel som ťa poučovať."

Prvýkrát sa na neho pozrela. „Prečo si prišiel?"

Zhlboka sa nadýchol. „Prišiel som ti povedať, že nechcem, aby si zomrela, Muridji."

„Prečo?" pokrčila plecami.

„Pretože svet mi príde krajší, keď si v ňom aj ty. To je celé."

„Keby som ochorela, vyliečil by si ma?"

„Ak by si ma o to požiadala, a ak by si si bola istá, že to je to, čo chceš, pravdepodobne áno," pohliadol dole na svoju ľavú päsť.

„Tak prečo si nevyliečil Lucianu?" skočila do neho.

„Pretože zomrieť na horúčku v peknej svätyni je lepšie ako zomrieť od hladu uprostred trosiek," odpovedal jej vecne, pomaly zvierajúc a otvárajúc svoju päsť.

Muridji bola šokovaná priamosťou jeho odpovede.

Zamerala svoj pohľad na strop, uvažujúc, či zostať mimo alebo sa opýtať viac.

„Keby som mala zostať nažive..." zaváhala, „myslíš, že by som mohla byť pre niekoho užitočná?"

„Myslím si to, áno."

„Ale prečo?"

„Pretože nie si spáč, Muridji."

Ďalej mlčky hľadela na strop.

Videl, že hlboko premýšľa.

„Porozmýšľam o tom," povedala po chvíli.

Chytil ju za ruku. „Prosím, porozmýšľaj. Zajtra ťa zase prídem navštíviť." A odišiel.

Nepovedala zbohom.

Vychádzajúc portálom ženského krídla, Zar stretol sprievod kňazov Lososového Rúcha. Nasledujúc priamu cestu Zákona, boli na ceste na kremačné polia. Niesli telo starého kňaza odetého v bronzovom rúchu.

Artold ho spoznal a pozdravil ho, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Artold Lososového Rúcha! Mám sa dobre."

Artoldov milý úsmev sa ani trochu nezmenil. „Mám sa naozaj dobre, vďaka Dobrému Pánu Melchisedekovi! A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?"

Položiac ruku na Artoldove plece, Zar sa naladil vysoko do čistej fontány a vzýval súcit Matky Svetla.

Artold niekoľko sekúnd počkal. Žiadna stereotypná odpoveď. Zákonne zdvorilo prikývol a pokračoval vo svojej ceste na kremačné polia, nasledujúc svojich Lososových priateľov.

18.12 Dar

Ako sa Zar vracal do dúhovej kaplnky, zastavil ho a zákonne pozdravil kňaz Anjela Úsvitu.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Mosin Šedého Rúcha," odpovedal Zar a hneď si všimol morové čierne fľaky v aure starého muža.

Mosin nekašľal, ale vyzeral byť vysušený a vyčerpaný; jeho tvár mala zhruba rovnakú farbu ako jeho rúcho. „Povedz mi, Zar Hnedého Rúcha, naozaj tvoj učiteľ povedal, že keď sa v našom nasledujúcom živote vrátime, Zákon bude zničený, prítomnosť bohov bude z kráľovstva stiahnutá, zem bude spustošená a my sa môžeme reinkarnovať ako divosi alebo prasce?"

Drak-pokojný, Orol-otvorený, Zar si želal, aby bol radšej išiel cez katakomby.

Mosin na neho civel, úzkostlivo čakajúc na odpoveď.

„Pomoc, Majster Džervin!" volal Zar cez Hrot. „Čo mám povedať tomuto mužovi?"

Nositeľ Blesku Hrot-odpovedal, „Povedz mu, že pri úsvite v hlavnej krypte, mu Džervin a Majstri Hromu darujú vysoký dar, niečo, čo mu nesmierne pomôže na jeho Veľkej Ceste. Povedz mu, že by sa mal ísť pripraviť prijať tento dar tak, že očistí svoju dušu."

Hrozivé novinky! Až dovtedy Zar nikdy nepočul svojho učiteľa otvorene vyhlásiť meno svojej línie. „Džervin a Majstri Hromu?" Hrot-žiadal o potvrdenie.

„Hrot-počul si ma správne!"

Zar zopakoval slová.

Mosinove oči zažiarili nádejou. Chytil Zara za ruku. „Ďakujem ti, ďakujem ti!" A zákonne sa pobral.

Zar ho sledoval, ako odchádza, premýšľajúc, čo by asi tak mohol byť ten veľký dar. Potom ako na svoju ruku Hlas-projektoval hlboký 'sssss' zvuk, aby ju očistil od Mosinových vibrácií, išiel rovno do enklávy drahokamov. Po strechách.

Pri príchode našiel dvere na akvamarínovej komnate otvorené. So srdcom naplneným úctou vošiel dnu. Cítil sa byť vítaný živými stenami, ku ktorým sa viazalo toľko jeho spomienok.

Ale keď uvidel Džervina, ktorý sedel a so zavretými očami meditoval, zdesene vykríkol, „Och, nie!"

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar!" pozdravil ho ako zvyčajne melodický hlas.

Zar klesol na kolená. „Och, nie!"

Ľavá strana Džervinovej aury bola pokrytá čiernymi fľakmi.

Džervin otvoril oči, vyžarujúc do Zara hlboký súcit.

„Ty..." Zar mal v očiach slzy. Nedokázal uveriť tomu, čo mal pred očami. Džervin, veľký bojovník Ducha, neskrotný očisťovateľ s plnou silou línie Hromu za sebou, liečiteľ, ktorý zachránil Mareka Nezničiteľného a mnoho iných, tento úžasný muž bol napoly strávený morom.

„Nedovolíš, aby ťa táto vec zabila, však nie?" Zarovi preskočil hlas.

Džervin vážne prikývol.

„Ale to je absurdné! Keby si chcel, dokázal by si ju vyčistiť z celého kraja. Nedovolíš ani mne, aby som ťa vyliečil?"

„Pokoj, muž Zákona! Nadišiel čas, aby som odišiel. Urobím to spôsobom, ktorý mi umožní čo najviac odovzdať dobrým ľuďom našej svätyne." Keď videl, aký je Zar zničený, prehovoril k jeho Drakovi, „A budem potrebovať tvoju pomoc."

Nefungovalo to. Zdrvený, Zar zostal ticho.

V okamihu ho Džervin vytiahol nahor do svetla, do obrovského priestoru, kde bleskom podobné tunely šľahali všetkými smermi. Chytený v extravagantne prudkých Hrot-vetroch, aby sa nezrútil na zem, Zar musel spočívať na svojej podstate Lietajúceho Draka, a na krátky požehnaný moment sa tak ocitol tvárou v tvár masívnemu oblaku Džervin-ovosti, ktorý sa na neho usmieval z Okraja Výšin, zapáliac každú čiastočku jeho Ducha, pozdvihnúc jeho Gana-helmu, ktorú prinútil otáčať sa rýchlejšie ako sféry Melchisedeka, takže všetko, čo zostalo, bola povznesená Zar-ovosť tiahnúca sa nebesami bohov, držiac Elyani-ovosť za ruku, a Hrot-sledujúca rozľahlosť Džervinovho bytia. V plnom vedení.

V plnom porozumení.

O eón neskôr, keď Zar opäť začal vnímať akvamarínové svetlo miestnosti, stále cítil vo svojom srdci zmáhajúcu bolesť, ale hĺbka tejto bolesti rezonovala s rozľahlosťou Zeme.

Bolo to prosté ako Biely Orol.

Miloval Džervina.

Džervin sa chystal odísť.

Zem plakala cez jeho srdce.

„Budem potrebovať tvoju pomoc," zopakoval Džervin.

Žiadne myšlienky, len Drak, udržiavajúc nad svojou hlavou priestor burácajúceho Hromu, Zar prikývol.

Džervin s ním udržiaval Hrom-kontakt. „Zajtra dám ľuďom Eisraimu svoj posledný dar: veľký rituál k Pánom Osudu. Zriedkavá praktika. Je to už stodvadsať rokov, čo bola naposledy vykonaná v Eisraime. Som privilegovaný človek, že smiem dať niečo tejto veľkosti."

Zar nechal Veľkého Draka Hlbočiny, aby sa za neho zhlboka nadýchol. „Čo je to za rituál?"

V záblesku si obaja muži spomenuli na deň, keď mu Zar položil svoju prvú otázku: „Keď človek nemá žiadnu predstavu, čo by mal povedať alebo urobiť, ako v prípade, keď nebol Zákonom poučený o nejakej určitej téme alebo bode, čo by mal urobiť?" V tom čase to bola pre neho obrovská námaha.

„To bola taká tupá otázka!" pomyslel si Zar.

„Bol som z toho taký šťastný," spomenul si Džervin.

Začal mu vysvetľovať rituál, „Vzýva Pánov Osudu, aby zmäkčili karmu všetkých zúčastnených. Karma je záhadná sila. Keď je raz čin vykonaný, jeho karmické dôsledky už nie sú v rukách ľudských bytostí, ale v rukách veľkých anjelov, Pánov Osudu. Človek na seba nemôže zobrať karmu niekoho iného. Ale ak je jeho Duch dostatočne silný, môže vzhliadnuť k Pánom Osudu a takpovediac apelovať na ich súcit. Ale tento rituál je niečím oveľa väčším ako len obyčajnou invokáciou. V hre sú mimoriadne mocné okultné mechanizmy, ktoré doslova spaľujú karmu ľudí."

„Je opustenie tvojho tela súčasťou rituálu?"

„V čase smrti planie mocný dych Ducha. Keď majster opúšťa fyzickú rovinu, tento oheň môže nadobudnúť značné rozmery. Použijem ho ako palivo pre rituál, rovnako ako môj majster Orest použil svoju smrť, aby napájal očistu Erriby."

„Naozaj to musí prebehnúť teraz?"

„Mor sa rýchlo šíri. Ak budem čakať, príliš mnoho našich priateľov tu už nebude," z Džervina vyžaroval súcit. „Chcem, aby umreli v zákonnom pokoji. Mnohí z nich si teraz začali uvedomovať, že život spáčov, ktorý viedli, im nezaručuje žiadnu duchovnú budúcnosť. Ocitli sa pred obrovskou temnou dierou, ktorá sa ich chystá pohltiť. Ich nasledujúce životy budú nočnou morou, ďaleko od prítomnosti bohov, ďaleko od svetla vyšších svetov. Tomuto nič nezabráni. Nemôžem im pomôcť prebudiť sa v priebehu niekoľkých týždňov. Ale so silou Hromu môj rituál dosiahne vznešených Pánov Osudu a ich osud bude uľahčený."

Zar hľadel dole na svoju ľavú päsť, ktorú nedokázal zovrieť. „Čo bude zajtra mojou úlohou?"

„Máš na starosti celú prípravu. Teyani ti pomôže zorganizovať veci v hlavnej krypte. Zajtra príde z Lazéry množstvo pútnikov. Tam mor ešte nedorazil. Nechcem, aby môj rituál spôsobil v ich svätyni epidémiu. Preto chcem, aby si sa Drak-uistil, že nikto z nich tu počas svojho pobytu nechytí tú chorobu."

„Koľko pútnikov očakávame?"

„Asi tristo."

Veľkosť tej výzvy nakoniec jeho odpor prelomila. Zarovi sa podarilo zovrieť a otvoriť svoju päsť, pod Džervinovým láskavým úsmevom.

„Ešte niečo?" spýtal sa Zar.

„Áno. Ak sa všetci tí nefilimskí duchovia potulujú na tri hodiny od svätyne, musí to byť preto, že nás plánujú navštíviť. Zajtra budeme musieť byť obzvlášť opatrní."

Zar našpúlil pery a prikývol.

Po tomto zostali obaja muži ticho, vzájomne do seba vpíjajúc svoju prítomnosť.

„Život bez Džervina..." pokúšal sa pochopiť Zar. Bolo to nepredstaviteľné.

„Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja," zašepkal Džervin.

Spočívajúc na Drakovi, Zar nechal svoje slzy tiecť, „Ako ti kedy budem môcť poďakovať, Džervin Hromu?"

„Och, z tohto pohľadu si šťastný človek! Normálne, jedinou reálnou vecou, ktorú môže študent urobiť, je uviesť učenie do praxe - realizovať stavy vedomia a sily, ktoré boli na neho prenesené. Ale v tvojom prípade, so všetkými tými vecami, ktoré žiadam, aby si urobil... v nadchádzajúcich mesiacoch mi budeš môcť od rána do večera ďakovať svojou prácou!"

„Všetka sláva učiteľovi!" Zar sa modlil k Matke Svetla, aby mu dala silu dopraviť Archívne kamene na Planinu Sorany.

„Ďalšia vec, o ktorú ťa žiadam. Nie ako učiteľ, ale ako priateľ. Osobnú láskavosť," povedal Džervin s vrúcnosťou Hnedého Rúcha.

Drak hore, Drak dole, Veľký Bojovník počúval.

„Prosím, prosím, postaraj sa o Teyani. Ona neopustí svoje telo, zostane tu a bude slúžiť svätyni. Toto pre ňu nebudú ľahké časy. Zajtra ráno príde z Lazéry Lermon a niekoľko dní tu zostane. To bude poslednýkrát, čo ho bude vidieť. Po strate Elyani, Alsibyadi, mňa a jeho, kto jej ešte zostane? Ty, a nikto iný. Prosím, postaraj sa o ňu. Buď jej priateľom."

„To bude pre mňa radosť, Džervin. Ona je Najbelším Orlom. A je ti taká podobná."

„Povedz jej to," usmial sa Džervin. „Urobí ju to šťastnou." Potom na krátku chvíľu zatvoril oči, „Za posledných dvadsaťdeväť rokov sme sa spolu rozprávali aspoň trikrát za deň, okrem času, keď som bol preč, pravdaže. Nutne bude cítiť... prázdnotu! A ako zrejme vieš, nepôjde so mnou do Polí Pokoja. Ešte nie. Jej osudom je spojiť sa s Orlom, na druhej strane Zlatého Štítu. Takže toto bude skutočné rozdelenie."

Slzy sa liali zo Zarových očí, ako ním otriaslo bleskové vedenie.

Prišlo to z takej výšky, že istota bola absolútna ako čistá fontána.

Bolo to priezračné, hromové, konečné - jeho osudom nebolo zostať v Poliach Pokoja s ľuďmi Archívu.

Jeho pozemské ja si zahryzlo do pery, zhrozené z myšlienky, že nebude opäť zjednotený s Džervinom.

Nositeľ Blesku žiaril. „To, čo je, bude navždy. Načo smútiť?"

A keďže Zarove pozemské ja tieto slová vôbec neupokojili, Džervin dodal, „Neboj sa. Naše priateľstvo je ešte len na začiatku."

18.13 Veci, ktoré si Orly hovoria, keď sa stretnú

Ako kráčal Hrot-navigovanými chodbami, Zar zavolal Muridji cez tmu viditeľnú, „Už si sa rozhodla, či chceš žiť?"

„Ešte nie," Purpurová prorokyňa znela zachmúrene.

Zar jej porozprával novinky o Džervinovom veľkom rituále k Pánom Osudu. „Na zajtra je treba pripraviť veľa vecí," zakončil to. „Nechcela by si mi pomôcť?"

Na niekoľko sekúnd zaváhala. „Nie," povedala nakoniec.

„Chápem." A z Bielej Orlo-vosti, ktorá žiari mimo času, dodal, „Milujem ťa, Muridji."

Neodpovedala.

„Ale niečo ti poviem. Radšej sa zajtra na rituále ukáž. Ak ťa tam neuvidím, prídem ťa zobrať nasilu. A môžeš to brať ako hrozbu."

Hlasový kanál zostal mĺkvy. Ale z Bieleho Orla vedel, že sa usmiala.

Keď došiel k Teyaniným dverám, Zar sa cítil byť priepastne prázdny. Zdvihol ruku, aby zaklopal na dvere, ale zastal a zostal ticho, hľadiac na sféry Melchisedeka zo svojej podstaty Lietajúceho Draka.

Aká nádherná Sieť Lásky.

Taká malá. Taká krehká. A predsa taká hlboká.

Dieťa nekonečnosti, rastúce pod láskavým úsmevom Matky Svetla.

Iba o niekoľko sfér diaľav ďalej mu arci-matematická Lietajúcodrak-vosť zašepkala do ucha, „Otoč sa!"

S rukou stále vo vzduchu, obrátil sa a zahľadel sa na vavríny v uličke. Zvratky siete spôsobili, že ochoreli, ich listy boli pokryté nezákonnými žltými škvrnami. Aby ich vyliečila, Teyani na ne projektovala Hlas. Masívna injekcia Slova, súdiac podľa oslepujúcej Bielej žiary okolo ich listov.

„Vidíš?" zašepkal Veľký Mravec.

Na nádvorí bol trávnik zúfalo zelený, nezostal už ani jeden fialový kvietok. Energetické línie zeme boli tmavé a husté. „Smrdia!" povedalo mu Zarove pozemské ja po rýchlom oňuchaní.

Na križovatke dvoch zemských línií si všimol malú kôpku zeme.

„Áno. Tam!" ozval sa Veľký Mravec z diaľav svojim typickým, archetypálne striktným a nekonečne poetickým tónom. „Priatelia tvojich priateľov."

Bolo to mravenisko. Vyrašilo z trávnika ako pupák.

V jeho okolí zemské línie nesmrdeli.

Teyani, ktorá pocítila Zarovu približujúcu sa prítomnosť už pred niekoľkými minútami, rozmýšľala, čo sa deje. Vyšla von zo svojho apartmánu a našla ho ležať na zemi, pozorujúc malé mravenisko. Zákonne ho pozdravila.

Ale Zar bol taký zaujatý pozorovaním, že ju nepočul.

Zohla sa k nemu a položila ruku na jeho plece. „To sú škodcovia, však? Nikdy predtým som ich nevidela. Za posledné tri týždne zničili trávniky po celej svätyni. Rozmýšľam, ako by sme sa ich mohli zbaviť."

Obrátil sa k nej, ponoriac svoj pohľad Lietajúceho Draka spoza Priesmyku Večnosti do jej očí.

„Vúf!" žasla.

Kde bolo to maličké telo? Volajúc Priestorovú Maticu, stiahol sa naspäť do sfér Melchisedeka, potom do kráľovstva.

„Nie!" prehovoril cez neho Lietajúci Drak.

„Nie?" Teyani, ktorá plne rozumela, o čom sú tranzové stavy, trpezlivo držala jeho energiu.

„Sú to priatelia. Nezabíjaj ich," prehlásil s nesmiernou vážnosťou.

„Zabíjať... koho?" pýtala sa Teyani.

Keď konečne pristál vo svojom tele, bol zase Bielym Orlom. „Myslím mravce," pokračoval svojim normálnym hlasom a posadil sa.

„Ďaleká cesta?" Teyanine oči boli červené od plaču.

„Všetko je relatívne," zhliadol dole na svoju ľavú ruku, ktorú mal pokrytú mravcami.

Posadila sa na trávnik, po jeho boku. Niekoľko minút strávili tým, že sa rozprávali, ale bez slov. Mali si veľa čo povedať. Veci, aké si Biele Orly rozprávajú, keď sa stretnú. Matka Svetla milovala Džervina na eóny a naveky. V Poliach Pokoja Majstri Hromu postavili Archívnu halu špeciálne navrhnutú pre návštevy Lietajúcich Drakov - Archívnu Halu Sedemnásť, založenú na spojení svetla Priestorovej Matice s Orlovým svetlom. Neďaleko odtiaľ Barkhan Zér pridával zázraky do Archívnej Haly Štyri - Teyaninej haly. Hneď vedľa Archívnej Haly Päť, samozrejme. A keďže vo Výšinách nie je žiaden čas, prečo by sa Teyani nemohla vrátiť naspäť ihneď, teda, keď ona a Orol začnú svoj Veľký Tanec Milencov. Aby sme spolu mohli lietať.

„Džervin hovoril, že ti mám povedať, aké je pre mňa ľahké byť tvojim priateľom, pretože si Najbelší Orol a tak veľmi sa Džervinovi podobáš," zakončil Zar.

Džervin mal pravdu. Rozžiarila sa.

„Aj v tebe je veľa z neho," povedala.

Pre Zara to bola zďaleka najlepšia správa dňa.

Niekoľko sekúnd udržiavali ticho, ktoré predchádzalo stvoreniu, potom začali hovoriť o praktických veciach. Vyzeralo to byť priamočiare. Prates Lososového Rúcha pripraví rituálne nástroje a zhromaždí sedemdesiatdva kňazov, ktorí budú Džervinovi asistovať. Zar sa postará o bezpečnosť a zabezpečí, aby sa pútnici z Lazéry nevrátili domov zamorení až po uši. Teyani, Melchard a Lermon budú hlavnými obradníkmi, zodpovednými za priebeh procedúr v hlavnej krypte. Ak budú všetci pracovať celú noc, pravdepodobne to zvládnu.

„Ak chceš slúžiť Majstrom Hromu, musíš byť pripravený tvrdo pracovať!" Teyani zhrnula svojich dvadsaťdeväť rokov vo svätyni.

„Stavím sa, že majster nám to robí zámerne, aby sme nemali čas smútiť," postavil sa Zar, pripravený uviesť svojho Draka do akcie. „A ak..."

Bol prerušený volaním cez hlasový kanál od Muridji. „Predpokladajme, že by som zmenila názor..." začala prorokyňa skusmo.

„Predpokladajme!" Zar si žmolil bradu.

„Bolo by pre mňa ešte možné pomôcť?"

„Mm... pravdepodobne!" potešil sa Biely Orol vo Výšinách.

„Nuž, tak potom pomôžem. Čo mám urobiť?"

„O zajtrajšej ceremónii je potrebné informovať tisíc ľudí. Chcela by si mať na starosti predanie tejto informácie?" navrhla Teyani.

Našťastie si to vyžiadalo len minimálne presviedčanie, že áno, je na túto úlohu bezpochyby najvhodnejšou osobou. Po tomto začala ihneď cez hlasový kanál obvolávať svojich priateľov.

Ako sa Zar chystal odísť, Teyani sa ho opýtala, „Mimochodom, o čom mal byť ten príbeh o mravcoch?"

„Je to od našich priateľov z diaľav. Ešte som úplne nestrávil ten koncept, ale mal by existovať spôsob, ako vyčistiť astrálnu špinu svätyne tým, že sa naše mraveniská napoja na Lietajúcodrak-ovosť Veľkého Mravca. Očakávaj prekvapenia!"

18.14 Z Eisraimu do Miesta Bez Hraníc - výdych

Bolo skoré popoludnie. Zar bol práve v hlavnej krypte, keď dostal varovné Hrot-volanie od Kheja, „Práve sme ich objavili. Sú len polhodinu cesty od brán svätyne."

„Nefilimskí duchovia?"

„Hej! Veľká skupina. Ale je ich len trinásť, nie pätnásť ako naposledy. To znamená, že dvaja už môžu byť v tesnej blízkosti svätyne."

„Ach, doriti!" Hrot-zahrešil Zar. „Presne to sme potrebovali. Ako ste ich lokalizovali?"

„Zachytilo ich jedno zo senzorických polí, ktoré sme umiestnili v lesoch okolo svätyne. Zariadenia s krátkym dosahom, mimoriadne citlivé. Akonáhle boli zachytení, Nefilim pole okamžite neutralizovali. Opäť sme ich stratili."

„A vedia, že vieme, že prichádzajú. Nejaké náznaky, že by to mohli byť obri?"

„Nie, ale sú po zuby ozbrojení. Najmenej šesťtisíc zbraní z mäkkých kameňov, s vysokou intenzitou jedu."

„Och, bohovia. Sú všetci Správcovia Polí v kaplnke?"

„Samozrejme."

„Začnite pohotovostnú procedúru, ktorú sme včera nacvičovali," Hrot-prikázal Zar. Ako sa poobzeral okolo, znepokojene si povzdychol.

Hlavná krypta bola nabitá viac ako siedmymi stovkami ľudí, ktorí vôbec netušili, čo sa chystá dopadnúť na ich hlavy.

Obrátil sa k Džervinovi. Nositeľ Blesku sedel na nízkej plošinke, ktorá bola postavená počas noci. Na túto mimoriadnu príležitosť nebol oblečený v hnedom, ale v dlhom čiernom rituálnom rúchu s veľkou komplikovanou kapucňou, pričom čierna farba symbolizovala jeho zásah do karmy a utrpenia ľudí.

Pred ním bola úzka, tridsať zákonných stôp dlhá ulička, vyznačená dvomi stenami ohňa tisícok rituálnych olejových lámp. Na každej z vonkajších strán uličky stálo sedemdesiatdva kňazov kaplnky Večného Ohňa. Od úsvitu vlievali svoje Hlasy do ohnivých stien, otriasajúc priestor svojimi mantrami, vytvárajúc mocné plamene Hlas-svetla, ktoré stúpali k stropu.

Kňazi a kňažky kráčali po jednom hore uličkou. Začali na opačnom konci, oproti Nositeľovi Blesku a udržiavali s ním očný kontakt. Pomaly k nemu kráčali a ich auru oblizovala rozpálená žiara Hlas-posilnených plameňov, ich stĺpec Ducha pod tlakom Džervinovej sily Hromu.

V tej chvíli kráčal koridorom ohňa Ram Lososového Rúcha. Skôr ako Zar Hrot-zavolal Džervina, počkal, kým mladý muž dosiahne koniec uličky.

Priechod trval tridsať sekúnd.

Tridsať sekúnd na zmenenie osudu.

Čo Džervin počas tých tridsiatich sekúnd robil, to nikto nedokázal povedať. Ale energia v krypte bola ohromná.

Bol to posledný z veľkých rituálov v Eisraime. Všetci to vedeli.

Pohnutí nádejou, prišli všetci. Tí, ktorí boli príliš chorí alebo príliš starí, aby dokázali chodiť, boli prinesení na nosidlách. Všetci, ktorí boli postihnutí morom, prišli v prvých ranných hodinách. Po nich bola vykonaná masívna Hlas-očista, s cieľom odstránenia morových energií. Potom sa v hale na druhú časť rituálu zhromaždili všetci ostatní kňazi a kňažky. Podľa Zarovho plánu to malo trvať až do večera. Potom mala byť prevedená ďalšia mohutná Hlas-očista a dovnútra mali byť pozvaní pútnici z Lazéry.

Ale teraz už mali len tridsať minút, kým sa pred bránami objavia Nefilim.

Džervinova energia žiarila ako maják na Okraji Výšin, ale jeho fyzické telo vyzeralo stále viac unavene. Noc predtým použil Hlas Hromu, aby zo svojej aury vyčistil čierne škvrny a posilnil svoje telo. Ale tento rituál bol pre neho hrozne vyčerpávajúci. Ako plynuli hodiny, pod očami sa mu objavili tmavé kruhy, jeho tvár bola poznačená únavou. Na poludnie vyzeral byť o päť rokov starší ako pri úsvite.

Keď Ram došiel na koniec uličky, odpadol, rovnako ako desiatky kňazov a kňažiek v priebehu rána. Zatiaľ čo ho Namronovi muži dvíhali, Zar vytvoril Hrot-okruh s Džervinom a Lermonom.

„Máme veľký problém. Pozdrž prechod ďalšieho človeka," pokynul Lermonovi, ktorý stál na na druhom konci uličky. „Objavili sme väčšiu skupinu nefilimských duchov. Iba polhodinu od brán svätyne."

Džervin Hrot-povedal, „Nuž, synak, vieš, čo máš robiť."

„Neprerušíme rituál?"

„Nemožné. Teraz, keď už boli sily uvedené do pohybu, nedajú sa zastaviť."

„Čo urobíme, ak Nefilim zaútočia na túto halu?"

„Ak prídu sem, bude to ich koniec. Obri-neobri, proti sile, ktorú mám teraz nad hlavou, nemajú šancu. A ak sa rozhodnú zabiť všetkých z diaľky pomocou svojich kameňov, potom... to bude pre našich ľudí požehnaním. Otvorenie vyvolané rituálom ich projektuje vysoko do sfér. O nás sa neboj. Choď a bojuj! Hrom je s tebou." A zaplavil Zara silou.

Zar pocítil vo svojom srdci narásť ohromnú vlnu - povznesený dych, neodolateľná sila udrieť a triumfovať. „Všetka sláva učiteľovi!" zašepkal a jeho aura sa blýskala.

Jeho myseľ Bojovníka varovala, „Nerád to hovorím, ale nemyslím si, že by tu Lermon mal zostávať. Je to príliš nebezpečné. Nemôžeme si dovoliť ho stratiť."

„Pravda," vzdychol si Džervin.

„Čo mám robiť?" Hrot-spýtal sa Lermon.

„Ihneď opusti svätyňu. Vráť sa do Lazéry," prehovorila cez Zara povznesená sila.

„Má pravdu," potvrdil Džervin z Hromu a zaplavil Lermona rovnakou silou.

Lermon pozdvihol obe ruky. Na niekoľko sekúnd sa zmenil na obrovský plameň bielej energie. „Všetka sláva učiteľovi!" zakričal Hlasom.

Celé obecenstvo dvíhalo ruky a nasledovalo ho, „Všetka sláva učiteľovi! Všetka sláva učiteľovi...!"

Keď svetlo opadlo a opäť bolo vidieť Lermonovu tvár, vymenili si so Zarom posledný pohľad.

Ak všetko dobre pôjde, opäť sa stretnú na Archívnom stretnutí. Ak sa niečo nevydarí, možno sa už nikdy neuvidia.

Zar si spomenul na Okraj Výšin, „Nepoviem zbohom!"

„Uvidíme sa na Planine Sorany!" Hrot-zahrmel Lermon.

Zar sa obrátil k Džervinovi. Vedel, že je to poslednýkrát.

Nositeľ Blesku do neho zabodol svoj pohľad, označiac križovatku času.

Na Hrot-sekundu sa Zar opäť ocitol v poli hviezd.

Pred ním, malá bodka. Filadelfia Šesť.

V jeho vnútri blýskalo rovnaké nezdolateľné svetlo víťazstva, „Hiram! Hiram! Povstaň a bojuj, Brat Rytier!"

Priestor zachvátený gigantickými plameňmi.

Z Eisraimu do Miesta Bez Hraníc to potrvá len jeden výdych.

V hlavnej krypte dav stále oslavoval Džervina, „Všetka sláva učiteľovi...!"

Lermon sa otočil k Teyani, hĺbka jeho lásky k nej Hrot-zhustená do jednej sekundy.

„Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja," Hrot-zašepkala.

Pomaly jej zamával, tak ako to zvykol robievať, keď bol dieťa, a rozbehol sa k hlavným dverám.

„Naveky s tebou, Džervin!" Zar si zafixoval posledný obraz majstra vo svojej obrazovej banke Lietajúcich Drakov. Potom sa tiež rozbehol, k malým dverám, ktoré viedli do katakomb.

O menej ako minútu neskôr bol už v dúhovej kaplnke.

Z bezpečnostných dôvodov neboli Správcovia Polí zhromaždení v jednej hale, ale boli v skupinkách po troch roztrúsení po pivniciach. Iba Vlnko, Šyama a Ugr zaujali postavenie za bránami kaplnky. Zar sa pripojil ku Khejovi, ktorý koordinoval dúhový tím.

Vysoký mladý muž bol v dúhovej kaplnke so svojimi priateľmi, Ašokom a Galagerom. „Nič nové, Veliteľ!" oznámil, keď Zar dorazil.

„Dobrá správa je, že museli zničiť naše detekčné pole v lese, nedokázali sa v ňom zamaskovať," zdôraznil Galager. „Akonáhle dosiahnu svätyňu, budeme o nich vedieť."

V uplynulých týždňoch bolo po svätyni rozmiestnených viac ako dvetisíc podobných detekčných polí, a takmer rovnaký počet aj v katakombách.

„Kameň z Džex Belaranu je v komnate smrti. Všetky polia boli uvedené na najvyššiu úroveň sily," Hrot-hlásil Ferman.

„Čo je to komnata smrti?" spýtal sa Zar.

„Malá krypta na druhom konci pivníc, kde sme ukryli kamene-návnady," povedal Khej.

„Ako to, že som o tom mene nikdy nepočul?"

„Krypta bola premenovaná dnes ráno, keď si bol preč, Veliteľ. Bol to nápad Lorda Prostona a Lorenza. Kvôli tomu, že sa takmer zabili, keď kontrolovali polia."

Lorenz bol jedným z najsvedomitejších mužov tímu. Proston bol ešte skúsenejší ako on. „Ako sa to mohlo stať?"

„Polia v tej krypte sú také komplikované! Zostúpiť do nej, dokonca aj s Hrot-kľúčmi, sa stalo hazardom so životom."

„Keď sem obri prídu, čaká ich tu pár prekvapení!" uškrnul sa Galager.

„Hej!" Khej a Ašok si pošúchali ruky.

„Mladícke nadšenie!" láskavo sa uškrnul Zar. Čo sa jeho týkalo, vôbec sa neponáhľal vidieť nefilimské komandá zaútočiť na kaplnku. „Nechám vás tu monitorovať detekčné polia," povedal im. „Ja pôjdem a zaujmem postavenie v Hrot-hale. Mimochodom, bola aj tá premenovaná?"

„Nie, nie, Veliteľ. Stále je to tvoja spálňa."

Keď dosiahol svoju 'spálňu', pole hviezd s enormným modrým oblakom Lietajúcodrak-ovosti uprostred, Zar sa rýchlo Hrot-spojil s každou skupinkou, kontrolujúc, či je každý kúsok ich majstrovského obranného systému na svojom mieste.

Správcovia Polí monitorovali detekčné polia, pripravení aktivovať smrtiace polia, ktoré boli rozmiestnené v rôznych častiach svätyne.

„Znesiem nadol noc," Zar Hrot-varoval všetkých a aktivoval najmocnejšie pole celej kaplnky.

Hala okamžite sčernela.

Bola to tma čierna ako smola, podobná Veľkej Noci vzdialených sfér diaľav. V nej človek nedokázal vidieť ani svoju vlastnú auru. Všetky formy svetla, či už fyzického alebo nefyzického, boli pohltené. Ak bol zapálený plameň, stále zostala úplná tma. Pole bolo vytvorené rezonanciou medzi kaplnkou kňažiek Úsvitu a sférami Lietajúcich Drakov.

V tejto kozmickej čiernej noci sedel a čakal. Pripravený odpáliť zbrane z ich masívneho arzenálu polí.

Žiadne myšlienky, len Drak.

18.15 Potkany, mačky a nefilimskí duchovia

Prvý varovný signál sa ozval o dvadsať minút neskôr.

Prišiel od Balavana. „Niečo sa hýbe. Vo východnej časti, pod svätyňou. Súdiac podľa vibrácie, mohol by to byť potkan."

„Nemožné!" Galager bol Hrot-neoblomný. „Všetkých sme ich zabili. Čo ak je to prekliaty Nefilim zamaskovaný ako potkan?"

„To by musel byť naozaj malý obor."

„Alebo poriadne prefíkaný," Hrot-upozornil ich Ašok.

„Existuje jednoduchý spôsob, ako to zistiť. Aktivujte deratizačné pole a uvidíme, čo sa stane," povedal Vlnko.

„Och, ale s tým bude problém. Múdre Čarodejnice si zo svojho výletu do mesta Eisraim doniesli zo tridsať malých mačiatok. Pri tomto poli nedokážem nič zaručiť. Ak mačky zase natiahnu laby..." Ašok si zahryzol do pery, s horkosťou spomínajúc na záplavu urážok, ktoré musel zniesť pred tromi dňami.

„Priatelia, v stávke je Archív," zakročil Majster Ferman. „Beriem to na svoju zodpovednosť. Zapnite deratizačné pole!"

O päť sekúnd neskôr Balavan Hrot-ohlásil, „Dostávam vibráciu smrti. Z potkana. Teraz je všetko pokojné."

„Nemôže to byť nejaký trik Nefilim?" Hrot-pýtal sa Galager. „Čo si myslíš ty, Veliteľ?"

„Cítil som tú vibráciu. Mne to Hrot-pripadalo ako potkan. Ak nebol, bude tu v priebehu niekoľkých minút."

„To vám hovorím, že tentokrát to s Múdrymi Čarodejnicami bude ne-chut-né!" zamumlal Ašok.

Ukrytý v kozmickej noci, Zar zamyslene prikývol. A začal pomalé úvodné pohyby čierneho tanca.

Potom nasledovalo dlhé napäté Hrot-ticho, prerušované iba signálom „Zákonne v poriadku!", ktorý každá trojica posielala každé dve minúty.

O dvadsať minút neskôr ešte stále čakali.

„Teraz by tu už mali byť!" Ferman začínal byť nervózny.

„Nemohli nájsť spôsob, ako sa zamaskovať pred poľami krátkeho dosahu?" Lord Proston sa opýtal Kheja.

„To by museli byť veľmi prefíkaní," Khej si z čela utrel pot. „Doteraz sa nikomu v kaplnke nepodarilo vytvoriť ani jedno pole, ktoré by zostalo v rámci dosahu týchto senzorov nepovšimnuté."

„Tak či onak, kamufláž-nekamufláž, teraz by tu už mali byť," Ferman sa prechádzal hore-dole po svojej krypte.

Zar opäť nastolil Hrot-ticho, „Priatelia, precvičujeme sa vo vysokom umení čakania!"

Ťažká skúška.

Minúty sa naťahovali na eóny.

Nakoniec prešla hodina a oni ešte stále čakali.

„Stále máme zostať na najvyššom stupni pohotovosti?" spýtal sa Ferman.

„Absolútne!" prikázal Zar.

„Stále zachytávame Hrot-neskutočné energie prichádzajúce z Džervinovho rituálu," informoval ich Lorenz. „Za štyridsaťjeden rokov, čo som pracoval v tejto kaplnke, som nikdy nič také nevidel. Dokonca ani keď bohovia zostúpili do krypty, aby si zobrali Elyani, sme nezaznamenali takýto stupeň intenzity."

„Mohli by to nefilimskí duchovia využiť, aby zamaskovali svoju prítomnosť?" uvažoval Galager.

„Mm... možno nakoniec aj áno. Kedy rituál skončí?" spýtal sa Lorenz.

„Nie skôr ako neskoro večer," odpovedal Zar. „Potrvá ešte aspoň deväť hodín. Keď skončí, zistíte to."

Hra na čakanie pokračovala.

A pokračovala.

O dve hodiny neskôr Zar stále pomaly tancoval uprostred noci.

Vtedy Vlnko prerušil Hrot-ticho, „Hádajte, kto je pred dverami kaplnky!"

Všetci zadržali dych, pripravení odpáliť polia.

„Múdre Čarodejnice, pravdaže!" Hrot-zvolal Vlnko.

„To sa dalo čakať!" Ašok nebol ani trochu prekvapený.

Zar zavrel oči a chytil sa za hlavu. „Čo chcú?"

„Pomstu, podľa toho, čo počujem," hlásil Vlnko po niekoľkých sekundách, „Nemáte predstavu, aké sú vulgárne. Je to... šokujúce!"

„Povedz im, že sa zákonne ospravedlňujeme za túto poľutovaniahodnú nehodu."

Vlnko sa Hrot-ozval o minútu neskôr. „Hovoria, že to nestačí!"

„Použi diplomaciu, Vlnko!"

O niekoľko minút Vlnko hlásil, „Stále búchajú na dvere a nezákonne požadujú rozhovor s našim najvyšším Správcom Polí."

„Mám ísť?" spýtal sa Ferman.

„Ani náhodou," prikázal Zar. „Neotvoríme nikomu."

„Čo mám robiť?" opýtal sa Vlnko svojim najzdvorilejším hlasom.

Všetko, čo Zara napadlo, bolo, „Praktizuj bezpodmienečnú lásku!"

A ďalej čakali.

A čakali.

O dve a pol hodiny neskôr sa Khej opýtal, „Môžeme zjesť večeru, Veliteľ?"

Zar nemal námietky. „Pokiaľ zostanete na svojich pozíciach, pokojne jedzte!"

„Sú Múdre Čarodejnice ešte stále pri dverách?" chcel vedieť Ašok.

„Áno, ale prestali klopať už pred hodinou," uistil všetkých Vlnko.

Večera im priniesla určitú úľavu. Ale neskôr, po ďalších dvoch nekonečných hodinách rovnakého nervydrásajúceho cvičenia, Lord Proston stratil trpezlivosť a zhrnul pocity všetkých tým, že Hrot-ohlušujúco, zdôrazňujúc slabiku po slabike, so vznešenou intonáciou niekoho, kto strávil dvadsať rokov v Kráľovom paláci, zahlásil, „Ale... čo vlastne títo nefilimskí vyjebanci chcú?"

Bolo to prvýkrát, čo ho Správcovia Polí počuli nadávať, a to samotné poskytlo všetkým veľkú úľavu, odhliadnuc od toho, že sa teraz stal plnohodnotným členom tímu.

Zar sa rozhodol zvolať stretnutie, pričom každého muža požiadal, aby ďalej monitoroval polia. Aby ich prijal, zmenil kozmickú noc na striebristé šero, ktoré žiarilo z jednoduchého ale elegantného poľa hviezd na kopule haly.

Keď sa dvadsaťštyri mužov zišlo vo veliteľovej spálni, Proston si so zdvihnutými päsťami odventiloval svoje rozhorčenie, „Toto nedáva žiaden zmysel! Absolútne žiaden zmysel! Sú to teraz už týždne, celé týždne, čo tí prekliati duchovia obsmŕdajú iba niekoľko hodín od nás. Čo dopekla chcú?"

To v podstate neprinieslo žiaden nový element, ale všetci sa cítili oveľa lepšie, keď to niekoho počuli zakričať tak nahlas a s takou výrečnosťou.

„Je to veľký rečník!" s úprimným obdivom zašepkal Khej Galagerovi do ucha.

„Buď ticho! Neprerušuj ho!" zahriakol ho Galager.

„Predpokladáme, že dnes sú na ceste do svätyne," pokračoval Proston. „To je zrejme múdry taktický predpoklad a vôbec nenavrhujem, aby sme poľavili v pozornosti. Ale kto vie, či je to pravda? Celkom dobre mohli byť v lesoch už celé týždne, bez toho, aby sme si ich všimli."

„Pravda!" súhlasil Zar.

„Jediné, čo vieme, je to, čo chcú: buď kameň z Džex Belaranu alebo Archívne kamene," dodal Ferman.

„Ale načo do Škaredého Podsvetia čakajú? Prečo neprídu a nezoberú si ich?" zahrmel Lord Proston.

„To je kľúčová otázka. Možno očakávajú, že umrieme na mor," navrhol Vlnko.

„Alebo dúfajú, že mlyny Zákona už budú také prehnité, že nebudeme môcť udržiavať naše obranné polia," hádal Galager.

„Ak vám to vylepší náladu... to čakanie musí byť pre nich ešte vyčerpávajúcejšie ako pre nás," poznamenal Zar. „Viete si predstaviť tú nočnú moru? Stále v pohybe, prespávajú v lesoch, nielenže sa musia ukrývať, ale aj Hrot-skrývať svoje myšlienky a svoju prítomnosť, vo dne, v noci."

„Vlastne áno," prehlásil Ašok nadšene, „cítim sa vďaka tomu oveľa lepšie!"

„Hej!" súhlasili všetci vrátane Prostona.

„Musia to byť prekliate dobrí vojaci," vystrúhal grimasu Ferman. „Dokážete si predstaviť, aká elitná jednotka to musí byť?"

„Výborný prístup!" schválil Zar. „Nikdy nepodceňujte svojich nepriateľov."

„Pokiaľ viem," prehlásil Lord Proston, „sú len dve miesta v kráľovstve, kde sa trénujú Hrot-bojovníci takéhoto kalibru: Džex Belaran a Východný Polostrov. Nedokážem si predstaviť, že by skupina Odpadlíckych Lovcov dokázala znášať taký tlak."

To ich vždy priviedlo k rovnakým otázkam: Načo by Lovci Džex Belaranu chceli kradnúť ich kamene, keď im Zar ponúkol, že ich bude zásobovať? Ak sú za tým všetkým obri, načo potom Zelená Garda čaká? Prečo nezaútočili?

Zar podišiel ku Galagerovi, ktorý, ako si všimol, od začiatku ich stretnutia škrípal zubami. „Niečo ti ukážem!" povedal mu a pravou rukou naznačil do vzduchu prudký úder, pričom zo seba vydal divoký, hrozivý výkrik čierneho tanca „Ha!"

Galager nadskočil od prekvapenia.

„Urob to isté!" prikázal mu Zar.

Galager sa rýchlo zamračil, potom vystrelil svoju päsť pred seba a napodobil Zarov výkrik.

„Cítiš sa lepšie, čo?" zoširoka sa usmieval Zar.

„Mm..." prikývol Galager. „Veruže aj hej!"

„Môžem to skúsiť aj ja?" spýtal sa Khej.

„Pravdaže!" Zar obrátil dlane k nebesiam.

Mladší Správca Polí sa pripojil, zatiaľ čo ostatní, nie najmladší, na neho začudovane hľadeli.

Lord Proston sa tiež rozhodol vyskúšať toto nové vzrušujúce cvičenie, o ktorom na dvore Kráľa nikto nepočul. „Ha!" zareval ako zúrivé zviera.

Lorenz a Ferman ho nasledovali, a po dvoch alebo troch minútach sa vo veliteľovej spálni ozývali tie najdivokejšie výkriky, aké kedy vo svätyni Eisraimu odzneli.

Zar zatlieskal rukami, „Výborne! Výborne! Teraz sa všetci vrátime na svoje pozície a budeme ďalej čakať."

18.16 Let vtáka Hromu

Okolo polnoci, Lorenz bol prvý, kto zachytil vlnu, „Je to tu! Už sú tu! Masívny výbuch poľa v hlavnej krypte."

Khej ho rýchlo nasledoval, „Po celej svätyni sa otriasajú polia."

„Obrovská explózia poľa," potvrdil Vlnko.

„Dve hlavné obranné polia na východnej strane svätyne sú vyradené z prevádzky," Galager sa musel veľmi snažiť, aby zostal pokojný.

„Ďalšia explózia?"

„Možno. Mohla by to byť aj tlaková vlna po výbuchu v hlavnej krypte."

„Hlavné obranné pole našej kaplnky sa otriasa!" vstúpil do toho Šyama.

„Všetky polia na západnej strane katakomb prestali reagovať," dodal Khej.

„V hlavnej krypte výbuchy ďalej pokračujú!" informoval ich Vlnko. „Obrovská dávka energie. Zavolajte Teyani a zistite, koľko je tam ešte ľudí."

„Teyani nereaguje!"

„Volajte Melcharda!"

„Ani Melchard neodpovedá."

„Sakra! Sakra! Všetci sú mŕtvi! Je niekto, komu by sme mohli zavolať?"

„Oni sú jediní, ktorí majú kľúčové kamene ku štítu."

„Čo hovorí Barkhan Zér?" spýtal sa Vlnko.

„Z Archívnych hál nič neprijímame," odpovedal Ašok. „Spojenie s Poľami Pokoja je mŕtve."

„Ďalší výbuch v hlavnej krypte," zaznamenal Lorenz. „Och, bohovia! Tento je ešte silnejší ako ten prvý."

„Ale kde je nepriateľ?" pýtal sa Ferman. „Zachytáva niekto signál Nefilim?"

„Nie!" hlásili všetci.

„Ako môžu z diaľky zaplaviť hlavnú kryptu takou intenzitou?"

„Nevyzerá to ako normálny výbuch spôsobený detonáciou mäkkého kameňa," poznamenal Vlnko.

„Všetko to ukazuje na čosi, čo prichádza od obrov," usúdil Ferman.

„Je tu ešte iná anomália," povedal Vlnko. „Intenzita jedu je striktne ohraničená na hlavnú kryptu. Z ostatných budov neprichádza nič."

„Tretí výbuch. Ešte väčší!" Lorenz sotva dokázal veriť svojmu Hrotu.

„Náš obranný štít sa otriasa, ale drží!" informoval Šyama.

„Drží skvele, ale ako dlho ešte vydrží?" pýtal sa Khej.

„Ďalší výbuch, tentokrát v kaplnke mlynov Zákona," hlásil Lorenz.

„To sa dalo čakať. Každá explózia poľa tohto rozsahu spôsobí rezonanciu s mlynmi."

„Priatelia, priatelia, toto nie je útok," zakročil Zar, ktorý v hale tancoval pomalé pasáže čierneho tanca. „Čo zachytávate, je Džervinov odchod. Posledný z Nositeľov Blesku opúšťa svoje telo."

Nasledovalo užasnuté Hrot-ticho.

„Všetci zostaňte na stráži," prikázal Zar. „Nepriateľ by to mohol využiť a zahájiť útok."

„V hlavnej krypte nastali ďalšie dva výbuchy," hlásil Lorenz.

„Poďme sa pokúsiť obnoviť východné obranné polia," prikázal Ferman. „Šyama a Balavan, chcem, aby ste udržiavali úrovne, kým ja budem posielať obnovovacie impulzy."

„Držíme!" odpovedal Balavan.

Boli prerušení správou od Melcharda. „Rituál je už takmer ukončený. Práve vychádzam z hlavnej krypty. Džervin a Teyani sú ešte vo vnútri, ale už nie nadlho."

Po tom, čo sa odohralo v krypte, ako môžu byť stále nažive?

„Koľko ľudí bolo v hlavnej krypte?" pýtal sa Ferman s vyrazeným dychom.

„Poslední pútnici z Lazéry odišli pred hodinou. Zostali len traja ľudia: Džervin, Teyani a ja," odpovedal Melchard.

„Poviete nám, čo sa stalo, Majster Melchard?" opýtal sa starý Lorenz.

„Bolo to úžasné a hrozné. Koniec jedného sveta, aby sa pripravil zrod nového. Džervin dal každému jednému človeku úplné maximum toho, čo dokázal prijať. Teraz, keď Teyani vyjde von, budú všetky vchody do hlavnej krypty zapečatené. Už tam nikto nikdy nemá vojsť." Po odmlke dodal, „Mám od Džervina odkaz pre vás všetkých: 'Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!'"

O dve minúty neskôr Lorenz užasnuto vykríkol, „To je... toto je neuveriteľné! Energia v hlavnej krypte je naspäť v normále! Celé to spadlo za jednu sekundu."

Bolo dokonané. Nositeľ Blesku odišiel.

18.17 Vlnko Apokalypsy

Nasledujúci deň Zar pracoval v Hrot-hale, keď dostal varovnú správu od Kheja, „Niekto sa vlámal do svätyne! Nezaregistrovaný Hrot."

„Kde?"

„Na východnej strane, kde sa minulú noc zrútili obranné polia."

„Nepracuje tam teraz náhodou Vlnko?" spýtal sa Zar.

„Nezaregistrovaný Hrot kráča jeho smerom."

„Vlnko neodpovedá na naše Hrot-volania," varoval Galager.

„Akú signatúru čítate z Hrotu narušiteľa?"

„Bizarnú, bizarnú... však sa sám vcíť, Veliteľ," Khej presmeroval signál do Zarovho Hrotu.

„Matka Svetla!" vykríkol Zar a rozbehol sa plnou rýchlosťou. „Všetkých chcem na najvyššom stupni pohotovosti! Khej, máš na starosti kaplnku. Ak o mne do dvoch hodín nebudete počuť, zahájte procedúru pre prípad katastrofy."

„Och, bohovia!" Khej ťažko preglgol. Procedúra pre prípad katastrofy spočívala v tom, že Lermon by bol povolaný naspäť do svätyne a prenos Archívu by sa vykonal počas najbližšej fázy paradoxnej jasnosti. Mala byť implementovaná iba v prípade, keby všetky Hnedé Rúcha Eisraimu boli zabité.

Medzitým bol na východnom okraji svätyne Vlnko na všetkých štyroch, plátajúc pole na križovatke dvoch uličiek.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Melchard!" zakričal, keď uvidel vysokého muža v hnedom rúchu. „Ani som vás nevidel prichádzať!"

Ale keď vstal, hneď si uvedomil, že ten muž nie je Melchard. „Kto ste?" zamračil sa.

Mužova tvár bola ukrytá pod kapucňou jeho hnedého rúcha. „Neuhádneš?" opýtal sa svojim úžasne melodickým hlasom.

„Afelion!" zamrzol Vlnko.

„Správne a pravdivé, môj mladý priateľ," uklonil sa muž.

Vlnko sa pokúsil Hrot-zavolať Zara, ale neúspešne.

„Nestrácaj čas! Izoloval som nás, aby sme mali čas porozprávať sa. Aj tak, vôbec sa nie je čoho báť. Neprišiel som ťa napadnúť, ani od teba nič žiadať."

Vlnko nebol až tak úplne prekvapený. Návštevu očakával. Čo ale neočakával, bol taký vrúcny a mimoriadne harmonický hlas. „Choď preč!" vyslovil zreteľne.

„Nie skôr, ako ti dám to, čo som ti priniesol!" Afelion ignoroval odmietnutie.

„Neprijmem od teba žiadne dary, Afelion!"

„Počkaj, kým sa dozvieš, aké vlastne sú!" zasmial sa Afelion. „Tak či onak, nie sú pre teba. Sú pre tvojich priateľov. Začnime s Maryani. Pošli jej túto informáciu: ona a jej priateľky musia zmeniť svoje plány. Nesmú ísť do mesta Šeringa, aby nasadli na loď a prekročili oceán. Šeringu sa chystajú napadnúť obri. Povedz im, aby išli ďalej na juh a všetko bude v poriadku. Inak... mm..." zlovestne si povzdychol.

„Maryani je pod ochranou všemocných síl," prehlásil Vlnko s dokonalou vierou.

„Hovoríš tak, lebo si nikdy nevidel obrov v akcii, synak. Keby si vedel, čoho sú schopní... to je vlastne jedno! Rozhodnúť sa musíš sám. Ďalej, môj ďalší darček sa týka Florabely. Pomohol som jej. Nezomrie. Vyjde spod trosiek bez úrazu, svieža a nádherná. V poslednej dobe o tebe veľa rozmýšľala, to ti môžem potvrdiť!"

„Nechcem tvoju pomoc, Afelion!" zahrmel Vlnko.

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" povedal Afelion jemným hlasom. „Bolo by hlúpe odmietnuť tieto dary. Sú zadarmo! Neprišiel som ťa žiadať, aby si ma nasledoval. Prišiel som preto, že pre túto chvíľu majú tvoji ľudia a ja spoločné záujmy. Môj Kráľ nie je nadšený z toho, že obri chcú dobyť kráľovstvo. Takže ti dám niekoľko tipov, ako ubrániť vašu svätyňu. Pre začiatok som sa poriadne pozrel na váš obranný systém. Nie zlé. Vôbec nie zlé! Ale v južnej časti katakomb... tam je slabé miesto. Chceš, aby som ti ukázal, kde presne?"

Vlnko potriasol hlavou. Pokyny, ktoré prijal od Džervina a Zara boli krištáľovo jasné: nechoď s Afelionom na žiadnu prechádzku, inak sa môže stať, že sa ocitneš o tri kraje ďalej, skôr ako si uvedomíš, čo sa stalo.

„V poriadku! V poriadku!" Afelion sa neurazil. „Toto urobíš: v ľavej časti siete senzorov odpáliš mäkký kameň, a budeš vidieť, ako sa rezonanciou zrúti celá sieť polí v katakombách. Mimochodom, južné časti dobre poznám. Ako dieťa som sa tam zvykol hrávať. Už si navštívil kryptu Čiernej Matky?"

Vlnko si dával dokopy fakty. Jeho mysľou prebleslo, že na južnej strane v poliach senzorov naozaj bola chyba. Bolo to jasné. Ako mu to dopekla mohlo uniknúť?"

„Vidíš?" usmial sa Afelion. „Je dobré sa nad tým zamyslieť. Teraz k obrannému štítu kaplnky Správcov. Je vynikajúci. Ale v jeho súčasnom stave by ho obri mohli vyradiť z činnosti masívnym výbuchom v kaplnke mlynov Zákona. Ukážem ti, ako by sme my, služobníci Kráľa Sveta, vyriešili tento problém." Afelion napadol Vlnkovu čistú fontánu supermentálnym plánom ochranného zariadenia pre mlyny kaplnky. „Páči sa ti to?"

Bolo to Hrot-úžasné - práca génia. Mimoriadne nápaditá a podrobne utkaná sieť detailov, ktorá brala do úvahy každú jednu možnosť, a predsa žiarila nádhernou jednoduchosťou. Vlnko, ktorý bol veľkým obdivovateľom inteligencie, bol ohromený. Zahryzol si do pery a zadržiaval slzy, naplnený bázňou, ale ničený vlastnou priemernosťou, ako keď sochárovi, ktorý lopotil celý život, ukážu dokonalé umelecké dielo vytvorené bohmi.

„Teraz, k vášmu všeobecnému obrannému systému," pokračoval okamžite Afelion. „Vaša sieť polí je dobrá. Ale ukážem ti, ako by ste ju mohli ešte zdokonaliť." Opäť vrazil do Vlnkovej mysle umelecky zostavený kus matematického umenia, ktorý bol fenomenálne zložitý a predsa priezračne jednoduchý. „Tu sú ďalšie možné riešenia..."

V priebehu minúty prebehol Vlnkovou mysľou celý prúd skvelých nápadov. Bolo to povznesené prebudenie, zázračný myšlienkový prúd pochádzajúci priamo z najsvetlejších úrovní archetypálnej inteligencie. Keby tento zážitok pochádzal od Džervina, Vlnko by bol v extáze. Bola to manifestácia krásy, o ktorej vždy sníval, ale nikdy ju nedokázal dosiahnuť, ani len zďaleka.

„Supermyseľ sa ti páči, však?" povedal Afelion láskavým hlasom.

Zatínajúc päste a napínajúc všetky svaly svojho tela, Vlnko pomaly potriasol hlavou.

„Ale načo to popierať? Môžeme byť nepriatelia a predsa zdieľať spoločné vášne, či nie? Ja sám som vždy miloval iróniu a inteligenciu. Idú tak dobre dokopy. Ľudia, ktorí nepoznajú iróniu, sú podľa môjho názoru úplní idioti. No tak, nie kvôli láske k sebe, ale kvôli láske k inteligencii, dovoľ mi ukázať ti, ako zrýchliť svoju myseľ."

„Nie, Afelion, nechcem tvoju inteligenciu!"

„Inteligencia je len energia. Ako všetky sily, dá sa použiť tak, aj onak. Nie je to azda preto..."

„Nie!"

„Synak, v tejto chvíli sa nesprávaš veľmi inteligentne. Plytváš cennými príležitosťami," povzdychol si Afelion. „Dovoľ mi, aby som ti niečo ukázal. Môj Kráľ mi niečo sľúbil: keď príde k posledným bitkám, daruje mi najjasnejšiu myseľ môjho času. Takú gigantickú, že potrvá viac ako desaťtisíc rokov, kým bude môcť byť postavená fyzická nádoba, ktorá ju bude môcť prijať. Takto bude vyzerať."

To, čo začalo pretekať Vlnkovým Hrotom, bolo mimo slov. Exponenciálne to prekračovalo čokoľvek, o čom kedy sníval. Dokonca aj keď rozmýšľal o mysli Boha, Vlnko si nepredstavoval, že by takéto niečo bolo možné."

„Toto," poznamenal Afelion, „Majstri Hromu vo fyzickom svete nikdy nedosiahnu. Určite nie počas celého tohto kozmického cyklu. Pravdaže, vo svojich vysokých láry-fáry svetoch Duch-hmlovín môžu mať veľkolepé vízie. Ale tu dole, vo fyzickom svete, nikdy nedosiahnu takúto dokonalosť inteligencie."

Po niekoľkých minútach Afelion náhle odpojil supermentálny tok.

Vlnko spadol naspäť do svojej normálnej mysle. Bolo to, akoby mu odstrihli krídla - pád naspäť do temnoty potom, ako uvidel svetlo. Potom, ako ochutnal skutočné jedlo, bol poslaný naspäť do svojho podvyživeného sveta.

„Chceš vidieť viac?" ponúkol mu Afelion.

Vlnko sa zhlboka nadýchol a zadržal dych. V tupej, prázdnej temnote, v ktorej sa cítil byť zakotvený, každá bunka jeho tela kričala, aby mohla byť opäť spojená s povznesenou silou.

„Nie," povedal po niekoľkých sekundách.

„Nebuď idiot! Pravda je, že toto je miesto, kam patríš. A hlboko vo vnútri to veľmi dobre vieš. Ty nie si ako oni."

„Nie som ako kto?"

„Džervin, Melchard, Lermon a všetci tí úžasní Hnedí mnísi."

„Ja som ako oni!" držal sa Vlnko.

„Prestaň s tými nezmyslami, chlapec môj, dobre? Však sa na seba pozri, dopekla! Zober si Lermona. Videl si aspoň raz Lermona nahnevaného? Videl si, že by čo len jediný raz stratil svoje pokojné naladenie, dokonca aj keď Alsibyadi s jeho dieťaťom opúšťala svätyňu? Lermon patrí medzi veľkých. Sám veľký Barkhan Zér ho poslal veľkej Slečne Teyani, ktorá ho vychovala. Ako sedemročný už nosil hnedé rúcho. Alebo si zober Melcharda. Melchard sa narodil taký dokonalý a čistý, že mi môj Kráľ povedal, aby som s ním nestrácal čas. Stratený prípad!" zasmial sa Afelion sardonicky.

Vlnko pocítil vo svojej hrudi bodavú bolesť, akoby z nej mala vytrysknúť celá špina jeho života.

„Ty nie si ako oni!" vtĺkal doňho Afelion šokujúcim energickým takmer-Hlasom. „Nechceš mi hovoriť, že sa chceš porovnávať s Džervinom, však nie? Veľký Džervin, ktorý sa do kráľovstva inkarnoval priamo z Výšin. Počas jeho detstva na neho zo sfér veľkých dohliadal Barkhan Zér a celá línia Hromu. Nečudo, že keď bol v tvojom veku, ovládol už všetky sily Hnedého Rúcha a Jeho Najvyššie Veličenstvo Kráľ Atlantídy ho prosilo, aby prišiel pôsobiť na jeho dvor! Alebo si zober Zara. Len sa na neho pozri! On je z iného sveta. Všetci chcú miláčika Lietajúcich Drakov, od Polí Pokoja až po Nebesá Zjavenia. Ale ty, Vlnko..."

V priepastnej šedi hmiel sa Vlnko zúfalo snažil nájsť niť k sebe samému, jeho mizerný život pred ním vystavený ako vysypaný smetný kôš.

„Vlnko, priznaj to! Ty nie si ako oni. Ty nie si jedným z veľkých," Afelionov hlas vŕtal do jeho srdca. „Zasvätenie Hnedého Rúcha u teba nebude fungovať. Úplne to pohnojíš, ako si doteraz vždy všetko pohnojil. A to je škoda, lebo si inteligentný chlapík. Supermyseľ, ktorú som ti ukázal, by ťa mohla vytiahnuť z..."

Temnota vo Vlnkovej hlave bola taká hustá, že sotva počul, čo mu Afelion rozpráva. Neexistovala žiadna nádej. Bolo to ako padať do priepasti.

Škaredé slzy.

Svet bez nádeje.

Černejší ako čierny.

Na dne priepasti bola jedna niť svetla.

Iba jediná niť.

Komu na tom záležalo?

Pád. Dlhý, predlhý.

Hlbšie a hlbšie.

Jedna malá nitka vedúca k svetlu.

„Nie!" zakričal, chopiac sa nite.

„Nie!" prerušil Afeliona. Vzpriamil sa a nechal cez seba prehovoriť niečo obrovské, „Pravda, Afelion, nie som jedným z veľkých. Pravda, mal som škaredý život! Pravda, všetko sa pokazilo, jedna vec za druhou. Ale dnes, poprvýkrát, to nepohnojím! Ak ma chceš zabiť, urob to teraz!" zareval. „Inak, Afelion, sa choď pojebať! Nebudem ťa nasledovať."

Po niekoľkých sekundách ticha Afelion vybuchol do smiechu.

Bolo to v tej chvíli, keď si Vlnko všimol Teyani, ktorá stála na druhom konci uličky, oproti nemu. Keď sa obrátil napravo, videl v diaľke stáť Melcharda. V uličke za sebou videl bežať Zara - ale akýmsi čudným pomalým spôsobom, akoby bol čas napoly zamrznutý.

Keď sa obrátil dovnútra, spomenul si, ako chutí nádej.

„V poriadku! V poriadku!" Afelion opäť nadobudol svoj najpriateľskejší hlas. „Nateraz ťa nechám tak. Náš rozhovor sa mi ohromne páčil, mladý muž. Ak zmeníš názor alebo sa rozhodneš, že by si chcel vedieť viac o absolútnej inteligencii, môžeš ma kedykoľvek zavolať." Potom na Vlnkove plece položil otcovskú, ochrannú ruku a ukončil ich stretnutie, „Ešte sa stretneme, tak alebo onak." A obrátil sa na päte a odkráčal, použijúc uličku naľavo.

Trasúc sa, Vlnko neveriacim pohľadom sledoval, ako mizne v diaľke.

Akonáhle jeho zlovestná silueta zmizla z dohľadu, Zarov beh nabral zúrivú rýchlosť. A Vlnko si tiež uvedomil, že Teyani a Melchard nestoja, ale kráčajú rýchlym krokom.

Prepukol v záplavu sĺz.

O päť sekúnd neskôr ho dosiahol Zar, objal ho a Drak-pevne ho držal.

Vlnko sa zrútil, vyrážajúc zo seba hlasné vzlyky.

„Počínal si si oveľa, oveľa lepšie ako ja!" zašepkal mu do ucha Zar a rozplakal sa spolu s ním.

18.18 Smrť strašná

Zar robil s Khejom, Ašokom a Galagerom Hrot-cvičenia vo svojej hale, keď sa od brány ozval Šyama. „Chce s tebou hovoriť Muridji, Veliteľ."

„Skontroluj ju a pošli ju sem."

Zar ponechal mladých mužov ich cvičeniu a Hrot-naaranžoval roh poľa ako príjemný modrý priestor naplnený diskrétnymi harmóniami Priestorovej Matice.

Keď prišla, Muridji sa okolo seba zvedavo obzerala. „Myslela som si, že toto miesto je oveľa väčšie! Rozdelili ste ho?"

„Tak trochu," zobral ju do krídiel Bieleho Orla.

Smútok prehĺbil jej vrásky. Vyzerala byť oveľa staršia ako pred pár dňami a rozprávala o niečo pomalšie.

„Ďakujem ti za pomoc onoho dňa," povedal jej. „Všetci boli pozoruhodne dobre informovaní. Nechýbal ani jeden človek."

„Nebola to ľahká úloha."

Odmlčali sa a načúvali tajomnému šepotu Priestorovej Matice.

„Prišla som ťa požiadať o radu," povedala Muridji po chvíli.

„Ohľadne čoho?"

„Mojich priateľov, ktorí umierajú. Neviem, čo mám s nimi robiť."

„Robiť?" nechápal, čo tým myslí.

„Áno. Niečo sa predsa musí dať urobiť. Nemôžeme ich predsa nechať takto trpieť. Je to neľudské," povedala so zmesou smútku a hnevu. „Nepočul si, čo sa deje? Namiesto toho, aby dovolili smrti zobrať ich preč, snažia sa bojovať a držať sa svojho tela. Také niečo sa nikdy predtým nestalo. Nikdy! A vieš, prečo to robia? Pretože sú vydesení. Vydesení zo smrti. Dokážeš tomu uveriť?"

S porozumením mlčky prikývol.

„Všetky tie zákonné veci, ktoré celý svoj život opakovali," pokračovala, „celé to 'Dôveruj smrti, ako dôveruješ Pánu Melchisedekovi!' a 'Smrť ťa zoberie z jednej stanice Zákona do inej, načo sa báť?' a všetky tie ostatné krásne verše - boli úplne zabudnuté. Sú takí vydesení z toho, čo ich čaká v ich nasledujúcom živote, že budú radšej znášať chorobu a bolesť, ako by si dovolili zomrieť. Už dávno, keď si ešte nebol na svete, urobila jedna Modrá kňažka predpoveď. Povedala, 'Keď hmly sčernejú, všetci sa budú báť smrti.' V tom čase nad tým všetci žasli, pretože si nikto nedokázal predstaviť, že by hmly mohli byť niekedy také tmavé, ako sú teraz, a ani to, že sa ľudia budú obávať smrti. Ale teraz... sa to všetko udialo."

Zar počúval, z takej výšky, ako len dokázal.

Pokúšala sa z jeho tváre vyčítať náznak nádeje, ale žiadnu nedokázala nájsť.

„To, čo je pre nich naozaj ťažko pochopiteľné, je fakt, že bohovia nerobia nič, aby im pomohli," povedala bez horkosti. „Všetci títo vysokí kňazi a kňažky strávili celé svoje životy tým, že slúžili bohom svojimi rituálmi. Svoju radosť nachádzali v prítomnosti, ktorú bohovia zosielali na ich kaplnky. Zakaždým, keď malo byť učinené rozhodnutie, obrátili sa na bohov pomocou orákula. A vždy nasledovali rozhodnutia, ako ich bohovia určili. Bohovia boli tak veľmi súčasťou ich života... ako je teda možné, že to všetko im má byť zrazu vzaté?"

„Nie, oni nežili s bohmi," povedal Zar svojim najmäkším hlasom. „Oni žili s poľami."

„Ale nasledovali Zákon," argumentovala Muridji. „Je to tak, že nakoniec je niečo v neporiadku so Zákonom?"

„To je ono!" usmial sa Zar. „Ak nemôžeme viniť bohov, potom to hoďme na Dobrého Pána Melchisedeka a jeho vysokých anjelov!"

V jeho úsmeve bolo toľko Bielej nehy, že stará Muridji sa usmiala spolu s ním.

„Viem, že je to zrejme nezákonne hlúpa otázka," pokračovala po niekoľkých sekundách, „ale ak tvoj učiteľ predvídal všetky tieto tragické udalosti, nevidel aj niečo, čo by teraz títo úbohí ľudia mohli urobiť?" Z celého svojho srdca naliehala, „Povedz mi, môj priateľ, Majster Hromu, môžeš pomôcť?"

Držiac ju tak vysoko, ako len dokázal, pokúšal sa na ňu zoslať úsmev Matky Svetla.

Úzkostlivo čakala na jeho odpoveď. Chcela v ňom vidieť nádej.

„Je mi to ľúto, Muridji," Zem plakala cez jeho hlas. „Nemôžem nič urobiť."

~ Tak končí Kniha Smrti Strašnej ~

19 - Kniha Polí Pokoja

19.1 Vlnkov najlepší život

Neskoro v noci Vlnka prebudil hlas zhora, „Si pripravený?"

Musel porozmýšľať. Florabela bola stále uväznená pod troskami spustošenej svätyne Laminindry. Telá jeho adoptívnych rodičov sa stále nenašli, takže nemohli byť vykonané pohrebné rituály - čo bol vážny prečin proti Zákonu. V Eisraime bola situácia každým dňom drsnejšia. Na mor zomrelo už tristo ľudí a aspoň toľko ich bolo chorých. Medzi postihnutými bola aj Antaria, hlava šestnástich Bielych Orlov, ktorá bola pre úspech tímu najdôležitejšia. Z kaplniek sa rýchlo vytrácala prítomnosť bohov, čo medzi slúžiacimi kňazmi a kňažkami vyvolávalo vlny paniky. Na druhej strane, opäť sa rýchlo objavili potkany. A polia vyvracali do katakomb novú potvoru: čudnú, hnedastú, šesťnohú - hmyz, aký nikto nikdy predtým nevidel. Medzitým Múdre Čarodejnice, ktoré prisahali pomstiť smrť svojich mačiatok, vzniesli proti Správcom Polí najvyššiu možnú administratívnu sťažnosť, obviňujúc ich z ďalšieho zločinu proti Zákonu.

Zvnútra aj zvonka kraja prichádzali nové a nové katastrofické správy. Knieža Eisraimu, múdry muž v Zákone a priateľ svätyne, bol zavraždený, pravdepodobne svojim synovcom. Nutne musela nasledovať fáza politickej nestability - presne to, čo teraz kraj nepotreboval. Ale najhoršie novinky prichádzali z východu. Ako predpovedal Afelion, nefilimskí obri sa vydali na dobyvačnú výpravu. Využijúc chaos vyvolaný akútnym ochorením siete, jedna z ich armád postupovala po východnom pobreží kráľovstva, zrovnávajúc kaplnky so zemou a zabíjajúc všetko, čo im stálo v ceste.

Prvé správy boli desivé. Obrom trvalo iba jeden deň, kým zlikvidovali celú armádu kniežaťa Melankie, ich najbližšieho suseda, spolu s dvadsaťjeden bataliónmi Kráľovej armády. A za jedinú noc kanibalskej zúrivosti vydrancovali dve hlavné mestá Melankie. Na konci noci nezostala stáť ani jedna budova, všetky polia boli zničené, všetky zvieratá zabité, nezobrali ani jediného väzňa. Knieža a jeho rodina boli zožratí zaživa.

Keď skoncovali s Melankiou, obri sa vydali na juh. Ak by udržali nasadené tempo, v najbližších dňoch by dosiahli kraj Šeringy, akurát v čase, keď do mesta Šeringa malo dôjsť deväť Bielych Orlov, aby tam nasadli na loď a prekročili oceán. Nasledujúc Zarove rozhodnutie, kňažky boli informované o Afelionových slovách. Ale svoju trasu nezmenili, dôverujúc v Orla, ktorý ich viedol. Vyššia ochrana alebo nie, Vlnko si radšej nechcel predstavovať, čo by sa udialo, keby sa drahé ženy ocitli tvárou v tvár vyšinutým nefilimským vojakom. Ale s tým, rovnako ako so zvyškom, nemohol nič urobiť. Vlnko teda hlasu prichádzajúcemu zhora odpovedal, „Áno! Som pripravený!"

Bol vytiahnutý zo svojho tela a okamžite sa ocitol v oblaku modrého svetla, čistého ako nebesá bohov.

„Ďaleké Nadsvetie... naozaj sa to deje?" pýtal sa sám seba. „Idem naozaj uvidieť Polia Pokoja?"

Jeho stretnutie s Afelionom ho zanechalo zdrveného. Slová vyslanca Ahrimana prenikli hlboko do neho. Hlboko vo vnútri niečo odmietalo uveriť, že to niekedy dotiahne až k zasväteniu. Jeho rozum vymenovával množstvo dôvodov, prečo sa to nepodarí, začínajúc tým, že v jeho živote sa vždy všetko pokazilo. Prečo by to malo prestať práve teraz?

Ale teraz, keď sa kúpal v nádhernom svetle, mal problém pridržiavať sa svojho cynizmu.

„Zar," Hrot-zavolal, „si tu?"

„Neďaleko od teba," Hrot-odpoveď so sebou priniesla teplý vánok Orlo-vosti.

„Naozaj vidím Polia Pokoja?"

„Ešte nie. Si v Poliach Pokoja, ale ešte ich skutočne nevidíš."

„Robím niečo nesprávne?"

„Nie, tak to prebieha, keď prichádzaš z kráľovstva. Najprv máš tendenciu projektovať okolo seba mentálne konštrukcie postavené na svete, z ktorého prichádzaš. Trvá to určitý čas, kým začneš veci vidieť také, aké naozaj sú."

„Kde presne sme?"

„Archívna Hala Jedna, Džervinova hala."

„Vaúúúú!" Vlnko vyskočil od radosti. Rozbehol sa smerom k Zarovi.

Zar stál uprostred veľkej bubliny Bieleho Svetla. Keď ho Vlnko uvidel, zostal ohromený. „To si ty? Ale... si nádherný!"

Zarova tvár nielenže žiarila, ale mala jemne rysované črty, akoby Zar, ktorý zostal v kráľovstve, bol len hrubou karikatúrou.

„Ty tiež," Zarove slová sa ho dotkli ako teplý vánok.

„Nádherný, ja?" Vlnko sa zamračil a rozmýšľal, či sú v Poliach Pokoja zrkadlá.

„Aha, aby si zachytil obraz seba samého, stačí ti použiť periférne videnie."

Netrvalo dlho, kým sa to Vlnkovi podarilo urobiť. „Och! Och!" vykríkol s ešte väčším úžasom, keď sa periférne uvidel. Bolo to ako vidieť majestátneho kučeravého boha bez vyrážok a zlomeného nosa. „Všetci sú tu takýto alebo len ty a ja?" pýtal sa Vlnko.

Zar sa zasmial a vyvolal tým vo Vlnkovej energii vzostupné vlny.

„Zvuky sú také iné!" žasol Vlnko. „Také hudobné! A nielenže ich počuješ, ale aj hladia tvoju energiu."

„Raj pre hudobníkov," Zar podržal pred srdcom rovnobežne svoje ruky a zapískal ako vták raja.

Vlnko mu zatlieskal a pokúsil sa ho napodobiť. Pískanie bolo melodické, ale nič také ako vták raja. „Ty si tu už bol, však?"

„Nebol! Ale je tu podobnosť so svetom bohov. Vo vyšších svetoch môžeš veľa uhádnuť tým, že čerpáš z vedenia svojho tela."

„Cez Hrot?" spýtal sa Vlnko.

„Nie, zo substancie tvojej nádoby vedomia. Sú v nej obsiahnuté všetky inštrukcie, ktoré potrebuješ."

„Ako to funguje?" Vlnko zatvoril oči a snažil sa vcítiť.

„Rovnako ako v mnohých iných svetoch. Keď prídeš, dostaneš hosťovské telo, ktoré ti umožní na tom mieste pobývať. Látka, z ktorej sa skladá hosťovské telo, je podobná elementálnym silám toho sveta, a tak má intuitívne vedenie o jeho spôsobe fungovania."

Keď Vlnko pohliadol do svojho vnútra, čo vyskočilo do jeho vedomia, bola radosť. „Tento svet by sa mal volať Polia Radosti," zaspieval.

„Pozri, kto prichádza!" zašepkal Zar.

Bolo to v tej chvíli, keď Vlnko objavil, že aby videl, nepotrebuje mať otvorené oči. Všetky časti jeho tela boli obdarené zmyslom zraku, takže videnie sa začalo tak trochu podobať na hmat, dotyk.

Ale napriek tomu od úžasu doširoka otvoril oči.

Džervin, ktorý k nim kráčal, vyzeral byť o tridsať rokov mladší. Nielenže bol krásny ako boh, ale bola v ňom mnohorozmerná harmónia, jeho črty sprostredkovali hĺbku jeho bytosti a jeho rôznorodé duševné sily.

„Teraz je jeho zovňajšok ako jeho vnútro!" povedal si Vlnko sám pre seba, fascinovaný tým, čo všetko mu pohľad na neho odhalil.

Celý bez seba od žiarivého zjavenia, Zar rozoznal mnoho kvalít, ktoré o Džervinovi intuitívne uhádol. Poprvýkrát pocítil svoju esenciu stáť tvárou v tvár jeho esencii.

Prostota bola úplná.

Žiadne masky. Vyzerali presne takí, akí sú.

V povznesenej ľahkosti Prichádzajúceho Sveta, kde radosť pochádza z bytia a bytie nemá žiadne hranice, to bolo ľahké, nekomplikované stretnutie.

Samotné bytie hovorilo všetko.

A veruže sa dalo byť!

Džervin sa s nimi prechádzal cez tekutú nebeskú modrú Archívnej Haly Jedna, zaplavujúc ich Pokojom. Mlčky sa tešili z toho, že môžu navonok vidieť vnútro každého z nich. Ušetrilo to toľko vysvetľovania.

Po dlhej chvíli to Džervin zhrnul, „Tu, vidieť znamená vedieť."

Džervinov hlas ohromil Zara a Vlnka ešte viac ako jeho výzor. Pokrýval široké spektrum a jeho substancia bola vrúcna ako tekuté zlato. Bol obdarený záhadnými prapôvodnými silami, ktoré nimi hýbali v hĺbke ich duší.

„Tvoj hlas je ako božský nektár, Majster Džervin," podarilo sa povedať Zarovi.

„Tento svet je Poľom Hlasu," Džervin vyžiaril svoj úsmev. „Tu, čím viac rastieš v Bohu, tým sa Jeho Slovo stáva v tebe živším."

„Mohli by sme tu len sedieť a do konca času ťa len počúvať!" Vlnko sa roztápal. Zapchal si uši, aby vyskúšal, či sluch, rovnako ako zrak, spočíval v celom jeho tele.

Džervina to rozosmialo - kaskáda vznešených vibrácií, ktoré v srdciach jeho učeníkov zapálili tancujúce plamene.

Džervin začal vysvetľovať postup ich zasvätenia do Hromu. Najprv si mali pozrieť Archívne záznamy svojej minulosti. Potom im budú ukázané mysteriózne vízie budúcnosti. Nakoniec im bude prepožičaná sila línie.

„Kde by ste chceli začať?" ponúkol im.

Spokojný, že so zapchatými ušami dokáže počuť rovnako dobre, Vlnko nechal svoje ruky klesnúť. „Majster Džervin," položil prvú otázku, „Chcel by som pochopiť, prečo cítim toľkú radosť. Tak dobre som sa necítil od..." zaváhal.

„Chceš, aby som ti ukázal, kedy si sa v kráľovstve cítil naposledy tak dobre ako teraz?" Ako Džervin hovoril, objavil sa pred nimi veľký trojrozmerný obraz. „Pradávne Dni Zeme. Dlhý, predlhý čas pred kráľovstvom Atlantídy."

Bol to oceán? Skôr horúce polievkovité plyny.

Čudná, hrudkovitá masa polotekutého želé si prebublávala svoju cestu cez polievku.

„Práve si išiel mať dieťa," láskavo sa usmial Džervin.

Zarovi pripadala tá scéna dosť zábavná, hlavne tie extatické bľub-bľub zvuky, ktoré tá želéovitá vec vydávala.

Avšak Vlnko bol hlboko dojatý. „Och, Bože! Spomínam si. Akoby to bolo včera. A predsa to bolo také iné."

„Vtedy ešte neexistoval zmysel pre čas," vysvetľoval Džervin, „preto si to ľudia pamätajú, akoby sa to v ich vnútri stále odohrávalo."

So slzami v očiach Vlnko mlčky sledoval ako z želéovitej veci vychádza blobeta a priestor sa naplnil nebeskými harmóniami.

„Zázrak Anjelov Semena," vzdychol si Džervin. „Rozumieš, že bábätko si si urobil celkom sám, však? Keďže si bol muž-žena, bol si zároveň jeho otcom aj matkou."

Vlnko prikývol. „Bolo to také plné. Také úžasné."

„To bola jedna z veľkých výhod, keď si bol hermafroditom - mohol si byť stále zamilovaný."

„Dokonalé spojenie. Nikdy žiaden nesúlad medzi mojimi dvomi stranami. Nebolo to úžasné?" obrátil sa Vlnko na Zara.

Zar našpúlil pery a prikývol. Ale predsa nedokázal úplne zaujať vzťah k ľúbostnému príbehu bloba, ktorý je zamilovaný sám do seba. Keď videl, aká zmysluplná je tá vízia pre Vlnka, dal si tú námahu, aby sa do tej želéovitej veci vcítil. Zobralo ho to do priestoru podobnému maternici, kde hlboko zvnútornená plnosť rezonovala so svetlom vysokých anjelov. Neboli tu žiadne zmysly, iba nejasné vnemy a slabé vedomie o svojom najbližšom okolí. A predsa, v jadre tejto plnosti bola jednota s bezhraničným priestorom, rozširovanie sa do rozľahlosti, ktoré sa v tomto ohľade približovalo vedomiu Lietajúcich Drakov.

„Prečo to nemohlo vydržať?" povedal Vlnko s Drak-hlbokou nostalgiou. „Boli sme takí šťastní. Mali sme absolútne všetko, čo sme potrebovali. Bolo to také úplné."

„Nádherne blažené spiace kozmické vedomie. Práve preto, že to bolo také úplné, by si mohol takto zostať spať až do konca kozmického cyklu."

„Možno to bol spánok," namietal Vlnko, „ale bol nekonečne viac duchovný ako takzvané bdelé vedomie ľudí kráľovstva."

„Pravda," pripustil Džervin.

„A bolo tam také hlboké intuitívne porozumenie všetkému."

„Pravda. Mohol by si povedať, že si vedel všetko. Problém bol, že si nevedel, že vieš," odpovedal Džervin a harmónia sfér spievala jeho hlasom.

„Kde bol v tom čase Zar?" vypytoval sa Vlnko.

„Vtedy ešte nedošiel do našich sfér. Nikdy nezažil hermafrodické štádium raných blobov."

„Aká škoda!" Vlnkovi bolo Zara úprimne ľúto. „Nemáš predstavu, o čo si prišiel. Bol to môj najlepší život!"

Zar s ním s povzdychom súhlasil. Ale čím dlhšie hľadel na grgajúcu kôpku mäkkých chrupaviek, ktorá sa vznášala v polotekutom prostredí, tým bol Pánu Melchisedekovi vďačnejší za to, že zmenil Elyanin vzhľad, kým pristál na Zemi.

„Príde mi ťažké pochopiť, ako sme sa z tohto extatického stavu dostali do takých strašných stavov, aké som často cítil v kráľovstve," premýšľal nahlas Vlnko.

„Nastalo vážne odpojenie: pád." Džervin vysvetľoval, „Mohli by ste to nazvať ústredným mystériom v histórii ľudstva. Zahŕňalo to množstvo udalostí, ktoré prebehli viac-menej súčasne. Bloby prišli o svoj hermafrodický stav, boli rozdelené na mužské a ženské bloby. A klesli do omnoho väčšieho stupňa fyzickosti. Až do pádu si boli sotva vedomí hmotného sveta. Ich vedomie bolo zjednotené so svetlom bohov a vysokých anjelov, ktoré im sprostredkovávalo prítomnosť Jediného Boha. Preto zažívali takú blaženosť. Ale po páde boli konfrontovaní s obmedzeniami materiálneho sveta."

„Bolo im vzaté svetlo?" spýtal sa Vlnko.

„Tak to pociťovali. Ale bolo by presnejšie povedať, že boli projektovaní do odlišného stupňa existencie, kde nevedeli, ako sa so svetlom spojiť."

„Nebolo to krásne bábätko?" prehlásil Vlnko s pýchou, ako sa novorodená blobeta túlila k nadšenej želéovitej veci, ktorá, chvejúc sa od pokračujúcich orgazmických vĺn, extaticky vygrgávala bubliny.

„Najvýnimočnejšia blobeta na celom svete!" odpovedal Zar bez zaváhania.

„Ty to nemôžeš pochopiť, lebo si nikdy nerodil," Vlnko mu položil ruky na brucho. „Ukážete mi, ako som v tom živote zomrel, Majster Džervin?"

„Tragická nehoda. Stalo sa to nedlho po pôrode. Tvoj zmysel pre teplo sa nejako domotal. Vybral si sa nesprávnym smerom a zachytila ťa sopka."

Scéna sa zmenila. Pokojná plynná polievka bola vystriedaná zúrivosťou prudkých vetrov a dočervena rozpálenej lávy. V priebehu niekoľkých sekúnd bolo úbohé Vlnko-želé uvarené na kôpku podobajúcu sa na sépiu, ktorá sa potom, ako vydala svoj posledný grg, rozprskla na tisíc kúskov.

„A čo sa stalo s mojím bábätkom?" opýtal sa Vlnko úzkostlivo.

„Zachránené! Postaral sa oň láskavý vietor." Džervin mu ukázal obraz blobety. Už dosť vyrástla a šťastne sa kúpala vo svojom novom domove-polievke. „Malo dobrý život."

Vlnko bol ohromne spokojný, „Tak veľmi sa na mňa podobalo!" žasol. „Je to dojímavé."

Zar si zahryzol do pery, aby potlačil smiech.

„Nie, je to pravda!" povedal mu Džervin. „Tá podoba bola pozoruhodná."

Ešte chvíľu sledovali blobetu, potom obraz postupne zmizol. V tichosti nad tým uvažovali.

19.2 Nepadlý svet

Zar sa obzeral okolo seba. Nevyzeralo to, že by v Archívnej Hale Jedna boli nejaké steny alebo strop. Iba priestor. Skúmajúc z Hrotu, nedokázal objaviť žiadne pole podobné tým v kráľovstve. Ale muselo tu predsa byť nejaké poľu podobné zariadenie, ktoré projektovalo obrazy, ktoré im Džervin ukazoval. Keď prvýkrát došli do hál, naladil sa na Orla. Ihneď bol zahalený do zámotku sa podobajúcej aureoly vrúcnej Bielej energie. Ako sa to mohlo odohrať bez poľa? Skôr ako mal čas opýtať sa, Vlnko pokračoval s otázkou, ktorá ho mátala celý jeho život.

„Stále mám ťažkosti pochopiť, prečo je život v kráľovstve taký bolestivý. Počas zlatého veku blobov sme boli takí naplnení. Ako je možné, že sme z tohto vrcholu blaženosti spadli do toho stáleho nepríjemného pocitu, ktorý postihuje ľudí kráľovstva? Čím viac dýcham radosť Polí Pokoja, tým mi je jasnejšie, že ľudia kráľovstva majú ďaleko k tomu, aby dokázali prežívať skutočnú radosť. Čo sa mohlo tak veľmi pokaziť?"

„Pád je hlbokým a mnohorozmerným mystériom," odpovedal Džervin. „Strata hermafrodického stavu tu zohrala zásadnú úlohu. Niet pochýb o tom, že ľudské bytosti boli pred rozdelením pohlaví nekonečne šťastnejšie."

„To je absolútna pravda!" Vlnko namieril autoritatívny prst na Zara, ktorý si zahryzol do pery a vtiahol si hlavu medzi plecia, smejúc sa, ale len očami.

Džervin sa obrátil k Zarovi, „Predstav si, že osud ti dal dar dokonalej milenky, niekoho, kto ťa vášnivo miluje. Niekoho, koho výzor je pre teba úplne najpríťažlivejší, a koho myseľ je dokonale zladená s tvojou. Potom si predstav, že táto milenka ti úplne rozumie, vždy vie, kedy potrebuješ utešiť, a nikdy ťa neopustí, pretože vaša jednota nemôže byť narušená. Potom by si poznal potešenie, aké zažívali tie čudne vyzerajúce bloby."

Zar si zamyslene žmolil bradu. Keď si Vlnko všimol jemné kmitanie jeho viečok, bol spokojný, že odkaz prešiel.

Džervin zniesol do bezpoľového poľa haly obraz. Bol to ďalší želatínovitý blob plávajúci v plynovitom vývare. „Toto bolo tesne po oddelení pohlaví."

Rozdiel oproti predchádzajúcemu blobovi nebol Zarovi najprv zrejmý, odhliadnuc od toho, že sa nehýbal a negrgal.

Ale pre Vlnka bola tá vízia šokujúca. „Och, môj Bože!" zvolal so zdeseným výrazom na tvári a s rukou na srdci.

Keď sa Zar vcítil, pochopil prečo. Bolesť, ktorú blob prežíval, bola strašná. K tomu dokázal zaujať postoj. Presne tak sa cítil, keď prišiel o Elyani. Priepastný smútok. Stav nevýslovného zničenia, akoby bolo z neho vytrhnuté jadro jeho bytosti. Pre bloba bola tá situácia dokonca ešte horšia, pretože jeho myseľ bola prázdna. Nemal žiaden spôsob, ako pochopiť, čo sa s ním stalo.

„Taká pekná, nežná bytosť," poznamenal Zar, prekvapený živou vrúcnosťou, ktorá z bloba vyžarovala.

„Úžasne nežná!" prikývol Vlnko. „Bol to muž alebo žena?"

„Žena," odpovedal Džervin. „Stratená v priepasti prvého zlomeného srdca. Agónia beznádeje, žiadne vyhliadky - iba zúfalá túžba po stratenej polovičke. Nádherné svetlo v jej srdci sa stratilo. Už sa nekúpala v kozmickom vedomí. Ale všimnite si ten jemný vánok, ktorý ju hladí."

„Príroda bola taká starostlivá! Ako obrovské srdce," Zar bol dojatý.

„Príroda zostala v podstate rovnaká ako pred pádom: jedno veľké srdce. Milujúca matka, ktorej sa nikdy nezunuje držať svoje deti v náručí a utešovať ich. Ale ani to nevydržalo," povedal Džervin a vyvolal ďalší obraz. „Toto bol Vlnko. O tisíc rokov neskôr."

Ďalší blob. Tento bol viac predĺžený a vzpriamený. Atmosféra, v ktorej žil, nebola hustá. Zdalo sa, že tam bolo dno, pevná alebo polopevná zem, na ktorej sa dalo spočinúť a tiež rozmazané objekty, ktoré tvorili hmlistú krajinu.

Zar sa pre Vlnka urobil Orlovo-otvorený, uvažujúc, ako zareaguje teraz. Ale zdalo sa, že Vlnka sa táto vízia nijako zvlášť nedotkla. „Bol som sotva tam. Na ničom nezáležalo. Hlboko vo vnútri som sa odpojil od sveta."

Džervin ich primäl, aby sa vcítili do vetra. „Pozrite, ako sa príroda zmenila. Polievka sa začala meniť na hmlu. Skaly stvrdli. A všeobjímajúca mäkkosť zmizla. Toto je ďalší zásadný aspekt mystéria pádu: neboli to len ľudské bytosti, ktoré padli. Aj príroda stratila svoje spojenie s vysokým Svetlom. Tak ako boli ľudské bytosti odtrhnuté od svojich hermafrodických polovičiek, prírode a elementálnym silám bola odňatá drahocenná kvintesencia života. Následky boli dramatické. To, čo zvyklo bývať vznešeným chaosom, sa zmenilo na skazený zmätok. Postupne, veľmi pozvoľna sa oheň zmenil na hnevlivý, prepadol slepému násiliu. Vietor sa stal rozrušeným a nestálym. Vody už v sebe neniesli nekonečnú sladkosť Univerzálnej Matky. Zem sa stala ťažkou a beztvárnou, nepriepustnou pre Ducha a jeho radosť.

V dôsledku toho rastliny a zvieratá, ktoré boli teraz formované z oslabených elementálov, stratili väčšiu časť svojej múdrosti - tej úžasnej inteligencie, ktorá v raných dňoch Zeme oduševňovala všetky veci. Život sa skrátil. Objavili sa prvé choroby. Všetky tvory začali starnúť od chvíle, keď sa narodili. V prírode nastala zásadná strata integrity. Výsledkom toho bolo, že nič nevydržalo."

Predĺžený blob spadol do horizontálnej polohy a prestal sa pohybovať. „Zomrel si dosť mladý," povedal Džervin Vlnkovi. „Ako si povedal, nebol to veľmi významný minulý život."

„Takže preto je život v kráľovstve vždy taký bolestný?" Vlnko sa dostal naspäť k svojej pôvodnej otázke. „Sme padlé, odrezané bytosti žijúce v padlej, odrezanej prírode."

„To pokrýva len polovicu tej záhady," odvetil Džervin. „Pozrite sa, kto prichádza!"

Rozmazaná krajina zmizla. Bola nahradená gigantickým temným mrakom, ktorý sa priestorom pohyboval s ohromnou energiou. Mrak vyžaroval pocit hrozivej moci. Svietil hrubou silou, horiac túžbou dobývať, pripravený vybojovať bitku za bitkou. Jeho prítomnosť bola úplne zbavená vrúcnosti, ktorá osvetľovala prvé scény, ktoré im Džervin ukázal.

„Auč! To vyzerá dosť zlovestne," Vlnko vystrúhal grimasu.

„Ale je to bystré. Veľmi bystré!" dodal Zar, otrasený titanskou supermentálnou energiou, ktorá Hrot-vyžarovala z mraku.

„Tu sa začína mystérium pádu zahusťovať," pokračoval Džervin. „Keď ľudské bytosti a príroda stratili svoju integritu - teda svoj stav jednoty s Duchovným - dostali sa pod vplyv niekoľkých hierarchií padlých anjelov. Bytosti temna prenikali všetkými stupňami hmotného sveta, zhoršovali odrezanie od svetla a posilňovali skazenú stranu chaosu. Choroby sa zhoršili, starnutie sa stalo bolestivejším, smrť nevyhnutnejšou. Ale vplyv temných bytostí sa neobmedzil len na elementálne sily prírody. Pozrite sa na toto."

Titanský oblak postupne zmizol. Objavila sa skupina bytostí s ľudskou podobou - muži a ženy. Vyzerali veľmi ostro; ich oči žiarili výnimočne intenzívnymi energiami. Tancovali zvláštny tanec, ktorý sa opakoval v kruhoch a hádzali laná, ktoré klesali na Zem.

„Toto nie sú muži a ženy, ale luciferské bytosti. Niekoľko ich tried vrhalo svoj jed do astrálnych tiel ľudských bytostí, čím v nich vzbudili emócie a túžby, a zmenili ľudskú myseľ na nepriepustný závoj, slepý k Duchu."

Laná, ktoré luciferské bytosti vrhali, sa zachytávali na mužoch a ženách. Zhora za ne bytosti ťahali a manipulovali ľudí ako bábky. A vlievali temné, jedovaté energie do ich hláv a sŕdc.

„Odtiaľ to išlo od zlého k horšiemu. Skazená ľudská myseľ zhoršovala stav skazenosti tela. Stále vystavenie skazeným elementálom spôsobovalo veľké ťažkosti tým, ktorí sa usilovali svoje mysle očistiť a zjednotiť svoje vedomie s Duchovným. A tak boli uviazané uzly ľudského osudu."

„Ale predsa," namietal Vlnko, „v kráľovstve ľudia ešte nedávno vôbec nebývali často chorí. A príroda sa správala celkom slušne, prinášala správne obdobia a kopec obživy."

„Vďaka mágii polí!" objasnil Džervin a nechal obraz zmiznúť. „Na začiatku kráľovstva Atlantídy, keď Dobrý Pán Melchisedek daroval ľuďom Zákon, jeho zámerom bolo uľahčiť ich osud. Polia, ktoré boli ústrednou časťou zjavenia Zákona, pomohli udržať niečo z kvality nepadlého sveta. Teraz, keď sa polia rúcajú, sa situácia na Zemi nutne zhorší."

Vo Vlnkovom srdci narástla hlboká vlna empatie. „Znamená to, že pád Atlantídy bude ako druhý pád ľudstva?"

„V mnohých ohľadoch. V Atlantíde mohli ľudia, vďaka poliam, žiť blízko prítomnosti bohov, nie nepodobne tomu, ako to bolo pred pádom (aj keď nie v rovnakej intenzite). Teraz, keď všetko smeruje ku koncu, príroda sa prejaví vo svojom plne padlom štádiu."

„Potkany a ropuchy namiesto filosteropov a jednorožcov," vzdychol si Zar.

„Čo je to ropucha?" spýtal sa Vlnko.

„Nová potvora, ktorú Ašok s Galagerom pred časom objavili v katakombách."

„Takže tak sa to volá? Ako si to na prišiel?"

„Muridji si spomenula, že videla niečo také vytesané na stenách kaplnky Mystérií Pradávnych Čias," vysvetlil Zar.

„Takže ani jediný jednorožec neprežije pád polí?" Vlnkovi bolo ľúto.

„Pravdepodobne nie," odvetil Džervin. „Tak či onak, je nepravdepodobné, že by sa im v padlej prírode kráľovstva dúh podarilo prežiť."

„Ale v Poliach Pokoja sú jednorožce, či nie?" Vlnko čerpal z vedenia svojho tela.

„Pravdaže!" Džervin vysvetľoval, „Polia Pokoja sú nepadlým svetom. Takto najlepšie pochopíte postavenie Prichádzajúceho Sveta vo vzťahu k Zemi: neprejavili sa tu žiadne známky pádu ako na Zemi. Elementálne sily zostali čisté. Príroda nebola odpojená od Duchovného. Temné sily sem nikdy nenašli cestu. Tu, Boh žiari v každom liste, v každej kvapke vody. V toľkom svetle nie je pre temné sily žiadne miesto, kade by mohli prekĺznuť."

Vpíjajúc do seba Džervinove slová, Vlnko sa pokúšal predstaviť si, ako by taká nepadlá príroda mohla vyzerať. „Uvidíme ju?"

„Aj hneď teraz, ak chcete. Čo keby ste sa so Zarom vydali preskúmať okolie Archívnych hál?"

Vlnkove oči zažiarili od zvedavosti.

„Koľko máme času?" chcel vedieť Veliteľ.

„Nateraz môžeš na čas zabudnúť. Do svojich tiel v kráľovstve sa vrátite sekundu potom, ako ste ich opustili," uistil ich Džervin.

19.3 Polia Zjavenia, Polia Otvorenia

Ako vyšiel z lesa a natrafil na rieku, Vlnko zostal v úžase.

Nikdy ani len nesníval o tom, že by nejaká rieka mohla byť takáto. V kráľovstve neboli rieky ničím viac ako prúdmi tečúcej vody. A voda v zásade nerobila nič viac, ako to, že z nej bol človek mokrý.

Ale tu... to bol úplne iný príbeh. „Báseň života a múdrosti," zašepkal Vlnko. „V tejto rieke je viac vedenia, ako by mudrc dokázal zhromaždiť za dvadsať životov v kráľovstve. Tu, kdekoľvek sa pozriete, obdržíte zjavenie - Polia Zjavenia, to je tento svet. Každý list pozná štruktúru celého stvorenia. Každá kvapka vody má epickú báseň, ktorú môže porozprávať." A zostal ticho, načúvajúc rieke.

„Ale ona sa so mnou rozpráva!" otočil sa k Zarovi, ohromený.

Zar ho chytil za rameno a primäl ho sadnúť si.

„Poznáš moje meno?" opýtala sa rieka. „Som Rieka Spomienok," povedala. A začala hmkať jednoduchú melódiu, lebo vedela, že práve to Vlnko potrebuje. Slová hovorili,

„Pohliadni do mňa a uvidíš seba,

Tu nehráme žiadne hry,

Tu starý muž zastane a zomrie,

Tu si znovuzrodený.

Veľmi prosté, naozaj."

„Nerozumiem!" Vlnko zrazu pochopil.

„Aj tak dobre! Aj tak dobre!" spievala rieka. Potom prestala spievať slová, aby pomohla Vlnkovi viac sa utíšiť.

Spievala len jeho srdcu.

Jemne, nežne.

Bola to pieseň-kľúč, navrhnutá tak, aby otvárala zavreté dvere.

Obzvlášť tie, ktoré nikdy neexistovali, a preto sa otvárajú omnoho ťažšie.

A nehľadaj žiaden dôvod, je to taká strata času.

Naozaj.

Jemne. Nežne. Neodolateľne.

Vlnko sa rozplakal.

Krása Polí Pokoja ho zasiahla na najhlbšom mieste jeho vnútra: krajina bez hmiel, jasnosť svetla, oslepujúca dokonalosť prejavená v každom steble trávy, očarujúci rytmus spevu vtákov, priateľské vône kvetov, ktoré zohrievali jeho pľúca (namiesto toho, aby z nich mal sennú nádchu ako v kráľovstve) a rieka, ktorá sa s ním rozprávala.

Prítomnosť, ktorá prenikala všetkými vecami, bola mäkká.

Niet proti čomu bojovať.

Iba pokoj.

Vlnkove slzy sa zmenili na prúd. „Ako to môže byť, že ma Boh prinútil žiť tak ďaleko odtiaľto a tak dlho?"

„A možno nakoniec nie až tak dlho!" zašepkala rieka.

Tam dole, v kráľovstve, sa to zdalo ako večnosť pochovaná v šedi.

Krutá bolesť v srdci.

Stena, ktorá padá, aby odhalila ďalšiu stenu.

Kvet marhuľovej farby sa na neho pozrel, uvažujúc, čo by mohol urobiť, aby pomohol.

„Nič!" pokrčil plecami a ďalej plakal, akoby sa v jeho vnútri nahromadili všetky slzy, ktoré nevyronil vo všetkých svojich životoch, a čakali tam.

Rieka ďalej spievala svojim priezračným duchom.

„Tu nehráme žiadne hry.

Veľmi prosté, naozaj."

Vlnko to uvidel. Bolo to krištáľovo jasné. Život za životom robil v podstate jedinú vec - odrezával sa.

Bolo to také ľahké, existovalo toľko dobrých dôvodov. Počínajúc pudom sebazáchovy.

Každá ďalšia stena bola postavená z dobrých dôvodov. Aby bolesť zostala zamknutá ďaleko od neho. A steny, ktoré ukrývali steny.

Čoskoro pevnosť. Obludná konštrukcia. Obrovské mesto temnoty.

Cynizmus bol takou dobrou stenou. Občas dokonca aj inteligencia.

Teraz všetky steny padali, jedna za druhou.

Zostala jedna veľká otvorená rana.

„Raj bolí ako peklo!" vysmrkal si do rukáva nos, spočívajúc na Orlo-vosti, ktorú Zar okolo neho utkal.

Orlo-vosť nezmiernila bolesť, ale spôsobila, že sa Vlnko cítil rozľahlejší.

„Keď si rozľahlý, ani tie najhoršie veci na svete nie sú také zlé," spievala rieka.

„To je pravda!" súhlasil kvet.

Ďalšia hrubá stena bola pred zrútením.

„Ale čo sa s nami stane, keď sa vrátime do kráľovstva plne otvorení?" zmietal sa Vlnko. „Svet nás zaživa zožerie!"

Počúval odpoveď rieky, ale nedokázal pochopiť jej zmysel.

19.4 Polia Polí

Keď sa Vlnko a Zar vrátili, Archívna Hala Jedna bola ponorená v tekutej, noci sa podobajúcej tmy zvláštneho druhu. V nej dokázali jeden druhého vidieť lepšie ako za denného svetla.

„Keby sme dokázali zistiť, ako aktivovať tieto polia, alebo čo to je, urobili by sme Džervinovi radosť," povedal Zar, hľadajúc nejaké návody, ako aktivovať to vizuálne zariadenie.

Vlnko bol príliš zničený nato, aby dokázal odpovedať. Stál vzpriamene, spočívajúc na rozľahlosti rany vo svojom srdci, jeho myseľ voľná ako tok jeho priateľky rieky.

Zavrel oči a vcítil sa do kvetu, ktorý odtrhol. Pulzoval spolu s jeho srdcom.

Bol to zvláštny kvet, veľký ako jeho palec, s ôsmimi plamennými okvetnými lístkami marhuľovej farby a zlatožltým srdcom. Predtým ako opustil breh rieky, dobre sa naň pozrel, a cítil sa taký oblažený, že sa musel usmiať a kvetu sa poďakovať.

Ale ako sa pustil kráčať preč, začul šepot, „Počkaj!"

Zadržiavajúc dych, obrátil sa.

„Nejdeš ma odtrhnúť?" zašepkal mu kvet.

„Ale... si príliš šikovný na to, aby som ťa trhal!"

„Ak ma odtrhneš, budem šťastný," uistil ho kvet. „Dnes je pre teba naozaj veľmi dôležitý deň. Nedokážem si predstaviť lepšiu príležitosť. Ale, pravdaže, nemusíš to urobiť. Ak sa ti nepáčim, môžeš jednoducho odísť."

Ohromený Vlnko sa obrátil na Zara, ktorý vybuchol do smiechu.

Kvet v tichosti čakal na jeho ruku.

Vlnko pohladil krátku stonku, prechádzajúc rukou nahor.

„Tam!" povedal mu kvet, keď došiel do jednej tretiny zospodu a pustil sa mu do ruky.

Vlnkove oči sa ešte viac rozšírili. Bol si istý, že stonku nepotiahol. A predsa sa kvet odlomil do jeho ruky.

„Polož si ho na srdce a bude šťastný," povedal Zar.

Keď to Vlnko urobil, kvet vyžiaril svoje farby do jeho hrude a obtieral sa o neho. Po tomto kvet zamiešal svoju energiu do energie jeho srdca a začal spolu s ním pulzovať.

Vlnko sa vciťoval do fantastického pocitu, ktorý vychádzal z jeho srdca a napĺňal celé jeho telo, keď Zar triumfálne vyhlásil, „To je ono! Pozri sa!"

Bez toho, aby musel otvoriť oči, Vlnko uvidel ako sa tmavý priestor Archívnej Haly Jedna zmenil na modrú Lietajúcich Drakov, a spoznal série zvláštnych harmónií, ktoré Zar často hrával na svojich hudobných poliach.

„Je to úžasne jednoduché," žasol Zar. „Éter je tu taký čistý! Pre aktiváciu poľa nie je potrebný žiaden vonkajší zdroj sily. Toto je absolútny raj pre Správcov Polí - Polia Polí! Chceš si to skúsiť?"

Vlnko nedokázal odpovedať. Bol príliš hlboko ponorený v pulzovaní svojho srdca. Bol to nový pocit, ktorý len vzdialene pripomínal tlkot fyzického srdca. Bolo to omnoho mäkšie a jemnejšie. Vychádzalo to zo srdca uprostred jeho hrude a rytmicky sa šírilo do celého jeho tela. A zvláštne sa to miešalo s bolesťou jeho rany. Keď sa odovzdal pulzovaniu, jeho telom sa rozliala úžasná vibrujúca mäkkosť. Spôsobilo to zmenu v jeho rane, začal ju vnímať inak. Nebola tam už len agonizujúca bolesť a zúfalé volanie o pomoc, ale... aj niečo iné, čosi hlboké a záhadné.

O niekoľko minút neskôr prišiel Džervin. Našiel svojich študentov, ako si prezerajú obrazy výstavby kaplnky Bieleho Orla v Eisraime.

„Dlho vám to netrvalo!" potešil sa majster.

Zar sa chystal víziu prerušiť, ale Džervin mu povedal, „Pozerajte ďalej!"

Za pomoci dvoch zákonných murárov, mladý entuziastický Melchard projektoval Hlas na novovyrastenú východnú živú stenu, očisťujúc ju od nežiadúcich vplyvov a napĺňajúc ju prítomnosťou božstva kaplnky.

„Nikdy som nevidel Melcharda takého šťastného!" Zar bol dojatý. „Celý žiaril!"

Na stavenisku sa objavila mladá žena s kučeravými hnedými vlasmi a mimoriadne nežným výrazom v očiach. Mala oblečené biele šaty Bieleho Orla.

„Adya!" Zar zadržal dych.

„Áno, to je Adya. Vtedy už bola tehotná s Elyani. Ako môžete vidieť, bola veľmi unavená. Nikdy sa neuzdravila z kobiek Tipitinanu. Jej láska k Melchardovi bola jedinou vecou, ktorá ju držala pri živote."

Melchard prerušil svoju prácu a podišiel k nej.

„Naozaj sa milovali," zvolal Zar, hlboko pohnutý známou iskrou Orla v ich očiach. „Ale aký archív teraz sledujeme?" opýtal sa, ako pár kráčal uličkami svätyne. „Eisraimský?"

„Nie. Ako viete, archív svätyne Eisraimu sa tu objaví až po prenose. Toto je archív Hnedého Rúcha."

„Ako sa zhromažďuje?"

„Hroty Majstrov Hromu sú spojené. Zaznamenáva sa každý jeden zážitok."

To Vlnka vytrhlo z jeho stavu. „Funguje to aj u študentov?"

„Pravdaže!"

„Och, bohovia!" vzdychol si Vlnko.

„A ty môžeš byť hrdý na kapitolu, ktorú si práve pridal do našich záznamov. Na našich bratov si urobil nesmierny dojem, keď uvideli, s akou jednoznačnosťou si sa zbavil Afeliona," prehlásil Džervin.

„Takže ste mohli sledovať, čo sa deje?"

„Nie. Kým to prebiehalo, Afelion ťa od nás úplne odpojil. Ale akonáhle to skončilo, všetci sme tú scénu sledovali. Veľmi pôsobivý kúsok nášho Archívu! Keď videl, ako si prešiel skúškou, môj učiteľ Orest prorokoval, 'Tento muž bude jedným z najväčších Rytierov Apokalypsy.' A Takar Nezlomný mu prisvedčil."

Zar luskol prstami, „Hej, Vlnko!"

Vlnko onemel.

„A Barkhan Zér sa rozhodol, že ťa požiada, aby si sa stal členom jeho tímu," pokračoval Džervin. „Ak pozvanie prijmeš, budeš s ním pracovať na príprave stratégií proti Afelionovej mysli - obludnej supermentálnej sieti, ktorú ti v krátkosti ukázal. Ale k tomu sa ešte vrátime neskôr. Teraz si pozrite toto," povedal im a zmenil priestor haly na vodný svet, v ktorom plávala gigantická morská príšera.

„Toto je tvoj priateľ, Zar. Spoznávaš, odkiaľ pochádzajú tieto obrazy?"

„Priestorová Matica," odpovedal hneď Zar a jeho stĺpec Ducha zaihral nezameniteľnými iskrami. „Brat Lietajúci Drak?" opýtal sa neveriaco, hľadiac na ohromnú, rybe podobnú príšeru - bola taká obrovská, že Archívna Hala Jedna sa musela rozšíriť, aby tú víziu obsiahla.

„Džínia, ktorú si stretol s Hermínou v Tomoristane," odpovedal Džervin.

„A ty si si myslel, že ja som vyzeral v minulých životoch čudne!" vzdychol si Vlnko. Sledovali, ako morská príšera pláva v hlbinách oceánu. Z času na čas vyplávala na hladinu, aby cez svoje nozdry vyfúkla vodu, ako keď drak vypľúva oheň cez svoje ústa.

„Toto vôbec nie je nezvyčajné telo pre Lietajúcich Drakov, keď prídu prvýkrát na Zem. Tieto veľké morské zvieratá majú prirodzenú spriaznenosť so sférami diaľav," vysvetľoval Džervin.

„Aj Zarov prvý život sa odohral v tele takéhoto gigantického morského monštra?" chcel vedieť Vlnko.

„Nie, ale trpko oľutoval, že to tak nebolo!" Džervin nechal morský svet zmiznúť. Nasledovali obrazy úbohého trpaslíka, ako sa plazí po kamenitej zemi, vrieskajúc od bolesti.

„Och áno, spomínam si!" Zar zdesene potriasol hlavou, „Jedinou dobrou vecou na tom živote bolo to, že netrval dlho."

Jeho tvár skrútená, jeho telo v prudkých kŕčoch, trpaslík bol v agónii. Opustený svojim kmeňom, bol ponechaný smrti.

„Tvoje telo sa nedokázalo vysporiadať s intenzitou, ktorú si so sebou priniesol. Preto si sa narodil s deformáciami a napoly šialený. Trvalo to niekoľko životov, kým si si zvykol na ľudské telo."

„Môžeme sa vrátiť k Džínii?" opýtal sa Zar.

Džervin vyvolal obraz veľkého apartmánu v paláci Tomoristanu. Na posteli ležal v hlbokom spánku kniežací syn. Zar sedel po jeho boku a v ruke držal tri biele ruže. Po ľavej strane, krehká Džínia. Niekoľko zákonných stôp za ňou stála Hermína Nepoškvrnená.

V Archívnej Hale Jedna sa Zar chytil za hlavu, „Najhoršia chyba celého môjho života. Mohol som Džíniu odchytiť, rovnako ako si ma odchytil ty, však?" povedal zdesene.

Džervin mlčky prikývol.

„Čo pre ňu teraz môžem urobiť?"

„Momentálne nič. Minulosť sa nedá prepísať. Ale neboj sa, opäť ju nájdeš. Má schôdzku s Rytiermi. Keď sa nabudúce inkarnuje, je nepravdepodobné, že by si bol vtedy na Zemi. Ale v jej nasledujúcej reinkarnácii, pokiaľ sa dovtedy neprebudí, pôjdeš a nájdeš ju. Problém je, že vtedy už na Zemi nebudú žiadne polia. Všetky operácie vedomia budú nekonečne obtiažnejšie. Znovunapojiť Lietajúcich Drakov na ich podstatu v diaľavách nebude také jednoduché ako v Atlantíde."

Džervin zmenil scénu. Mladá žena odetá v bizarnom modrom odeve - nebolo možné nazvať to šatami - kráčala čudným lesom. Boli to smutné stromy druhu, aký Zar a Vlnko nikdy predtým nevideli.

„Čo je toto?" Zar bol prekvapený čudným postojom, ktorý sa odrážal na ženinej tvári.

„Možná budúcnosť," odvetil Džervin.

„V kráľovstve dúh?"

„Správne. Džínia blúdi. Vie, že jej uniká zmysel jej života, ale nemá žiadnu predstavu, ako by ho mohla nájsť."

„Znamená to, že je to už napísané?" spýtal sa Vlnko.

„Och, nie! Samozrejme, že nie! Ľudské bytosti sú obdarené slobodnou vôľou. Z úžasného vedomia svojho Ducha môžu zmeniť svoj osud. Problém je, že to nerobia často. Čo je jeden z dôvodov, prečo sú určité scenáre pravdepodobnejšie ako iné."

„Ten les nie je až taký škaredý," povedal Vlnko prekvapene. „Myslel som si, že po zániku Atlantídy bude na tom príroda oveľa horšie."

„Nebude to pád Atlantídy, čo zničí krásu prírody," odpovedal Džervin. „Urobí to Ahriman."

19.5 Kráľovstvo dúh

„Ukážem vám niektoré zo zázrakov kráľovstva dúh." Džervin zmenil halu na pláž, ktorá sa tiahla, kam oko dovidelo.

„Žiadne hmly!" Vlnko miloval nebo. „Ako v legendách o svete bohov."

„Toto nutne zmení spôsob, akým budú ľudia rozmýšľať!" Zar si namočil nohu do vody. „Počas cestovania, zakaždým, keď sa ocitnem v krajine tohto druhu, má to na mňa hlboký dopad."

„Čistý vzduch spôsobuje, že je to skoro také pekné ako Prvotné More," Vlnko naplnil svoje pľúca vánkom z oceánu.

„Pozrite sa!" Džervin ukázal na horizont, „Slnko vychádza."

Sadli si na piesok a pozorovali kráľovský červenastý disk, ktorý pomaly stúpal z mora.

Vlnko bol tou víziou hlboko pohnutý. „Takže na toto budú môcť hľadieť každé ráno?" jeho hlas bol naplnený úžasom.

„A každý večer, pravdaže!" dodal Džervin a urýchlil pohyb Slnka. Úžasný žltý disk rýchlo prešiel po nebi, až zapadol za dunami. Nasledovala noc, s tisíckami hviezd. „Čo si myslíte o tomto?"

„Je to... fajn." Vlnko nebol z poľa hviezd nijako unesený. „Farby sú trochu ploché." Podľa štandardov astrálneho cestovania to bolo dosť obyčajné pole hviezd.

„Ale uvedomujete si, že toto budú schopní vidieť svojimi fyzickými očami, bez toho, aby opustili svoje telo?" Džervin sa snažil zapáliť ich entuziazmus.

„Mm..." Zar, rovnako ako Vlnko, nedokázal vidieť, čo by na tom bolo také fantastické. „Bude to... pre nich večer zábavné."

Džervin si vzdychol a nenaliehal. Premenil halu na veľkú čistinu uprostred borovicového lesa. Práve pršalo a na oblohe žiarila obrovská majestátna dúha.

Vlnko bol sklamaný, „Vzduch je úžasne priezračný, ale farby dúhy nie sú také pekné ako tie v poliach našej kaplnky."

„Ale toto je fyzická dúha," zdôraznil Džervin, „vytvorená prírodou, nie pomocou polí."

Žiadna odpoveď.

„Celé je to príliš zelené," vystrúhal grimasu Zar, ako hľadel na trávu. „To už nezostanú vôbec žiadne farebné trávniky?"

„Nie, všetky farebné trávniky spočívali na poliach. Rovnako zmiznú aj drahocenné rastliny: vodienka, oriel, všetky byliny pobláznenia, modrá kukurica bohov, herílka, disso a veľké stromy múdrosti ako alohim. Čo bude ešte horšie, liečivé byliny, ktoré prežijú, nutne stratia svoje schopnosti. Bez polí napríklad vratič nebude proti starobe príliš účinný a mnohé cenné rastliny sa celkom dobre môžu zmeniť na burinu."

„Nejaké nové zvieratá?"

„Nie. Až oveľa neskôr, keď bude príroda hlboko zranená. Potom sa objaví nový hmyz - jedovatí škodcovia, ktorí budú napádať nielen úrodu, ale aj zvieratá a ľudské bytosti."

„A čo ľudia? Ako budú vyzerať?" pýtal sa Zar.

„Tu, moji priatelia, sa musíte pripraviť na bolestné obrazy," varoval ich Džervin. Aby im pomohol vyrovnať sa s tým, čo sa im chystal ukázať, apeloval na ich zmysel pre logiku, „Mnohé trendy budúcnosti sú naozaj veľmi predvídateľné. Sieť bude zničená, takže nebudú žiadne polia. To nutne spôsobí veľké odpojenie od nefyzických svetov."

Džervin vyvolal obraz mladej ženy kľačiacej pred oltárom, ako sa modlí.

Už len keď sa pozreli na plameň na oltári a na ženinu auru, bolo jasné, že stráca čas. Bohovia neodpovedali.

„Každý deň sa modlí od rána do večera, celým svojim srdcom, ale z duchovného sveta nikdy nedostane veľkú odmenu," poznamenal Džervin.

„Úbohá duša!" Vlnko si zahryzol do pery. „Nechápe, že bez polí nemôžu rituály fungovať?"

„Títo ľudia ani nevedia, čo polia sú!" Džervin zmenil scénu na veľký rituál, kde desiatky kňazov spievali mantry a vlievali do ohňa olejovité substancie. Ale keď olejovitá substancia dosiahla oheň, neobjavila sa žiadna iskra energie. Priestor zostal mdlý, bez prítomnosti. Zázrak ohňového rituálu nefungoval.

„Och, ale to je strašné!" Zar pocítil v hrudi pichnutie, spomínajúc si na magické roky svojho života strávené vykonávaním ohňových rituálov. „Takže nikdy nebudú môcť zažiť skutočný rituál? Čo keby ich vykonávali na Svätom Modrom Plameni?"

„Nezostanú žiadne Sväté Modré Plamene. Všetky vyhasnuté," oznámil Džervin vecným hlasom.

Zar preglgol, volajúc Orla.

„Stále je pre mňa ťažké pochopiť, ako by mohli zabudnúť, že existujú polia," Vlnko vystrúhal grimasu. „A čo ústne predávanie Zákona?"

„Stratené. Musíte pochopiť, ako veľmi sa bude ich myseľ odlišovať od našej. Budú trpieť viac-menej úplnou stratou pamäti, ledva schopní zapamätať si niekoľko stoviek hymien - a aj to pre nich bude namáhavé! Časom to bude ešte horšie a horšie. Po niekoľkých tisíckach rokov, jedinými vecami, ktoré pretrvajú z generácie na generáciu, budú tie, ktoré budú vytesané do kameňov alebo namaľované na stenách."

„To je šialené!" Vlnko bol šokovaný. „Bude to rovnaké aj pre nás, keď sa reinkarnujeme?"

„Je mi ľúto, ale áno. Čo bude ešte horšie, po páde siete bude nasledovať dlhá éra úplného barbarstva. Nespočetné vojny."

Ukázal im čudnú bojovú scénu. Nebyť tej masakry, pôsobila by dosť komicky.

„Prečo títo ľudia hádžu po sebe kuchynské nože?" Vlnko bol zmätený.

„To nie sú kuchynské nože," informoval ho Zar, „to sú 'šípy'. Bohovia ich tiež používajú."

„E-e!" opravil ho Džervin. „Tieto nie sú ako magické zbrane bohov. Sú to čisto fyzické projektily."

„Ale, no tak!" Keby Vlnko nebol taký zničený, musel by sa smiať. „A čo jed?"

„Na použitie jedu ani nepomyslia," usmial sa Džervin. „Dokonca ani ich najväčší bojovníci nebudú tušiť, že také sily existujú."

Keď videl neveriaci výraz na Vlnkovej tvári, Džervin sa pokúsil o vysvetlenie, „Predstavte si svet, v ktorom ľudia nikdy necítia prítomnosť bohov a nikdy neprijímajú vízie z vyšších svetov. Nikdy nedokážu vedome astrálne cestovať. Keď sa ráno prebudia nepamätajú si nič z toho, čo sa prihodilo počas noci. Dokonca ani nedokážu vidieť aury! Celkom prirodzene, po pár tisíc rokoch, skončia pri viere, že existuje iba fyzický svet. A podľa toho si aj uspôsobia svoj život."

Vlnko sa cítil ako jedna veľká rana, ktorá bolí bolesťou sveta.

Vidiac rozrušenie v ich očiach, Džervin nahradil smiešnu bitku nádherným západom slnka. „Chceli by ste si dať prestávku?"

„Nie," Vlnko pozbieral svoju odvahu. „Chcem to vidieť."

Zar sa zhlboka nadýchol a prikývol ako bojovník.

Aby odľahčil atmosféru, Džervin zvolil obraz muža, ktorý sa kúpal v čudne tvarovanej vani, bez akejkoľvek sošky boha vpredu. „Ak chcete porozumieť týmto ľuďom, musíte svoje myslenie obrátiť hore nohami. Zoberte si tie najjednoduchšie veci. Keď sa v kráľovstve kúpete, použijete pole, aby ste zohriali svoje telo. Ale oni, pravdaže, urobia presný opak. Zohrejú vodu kúpeľa!"

Zar vybuchol do smiechu, „To vysvetľuje všetko!"

„Iný príklad. Aby ste pomohli ľuďom nájsť v noci cestu, použijete polia, ktoré spôsobia, že cesta v tme žiari. Oni budú používať fyzické svetlá, ktoré umiestnia po boku cesty - aj keby cesta bola tristo zákonných stôp dlhá."

„Ale pravdaže!" Zar sa opäť zasmial.

„Alebo si zoberte jedlo," pokračoval Džervin. „Aby ste ho uchovali, zmeníte jeho úroveň éterickej energie. Zatiaľ čo ich metódy budú postavené na používaní fyzických látok, ako soľ v mäse alebo na zložitejších procesoch."

„Znamená to, že budú jesť mŕtvoly?" Vlnko bol zhrozený.

„Hlavne mŕtvoly zvierat, len zriedka mŕtvoly ľudí," odvetil Džervin.

Tentokrát sa Zar nesmial.

Ďalšia vízia im ukázala kopec pokrytý viničom. „Dôležitý medzník v evolúcii kráľovstva dúh."

„Hrozno?"

„Budú z neho pripravovať fermentované nápoje. Budú sa z nich cítiť povznesene. Ale dlhodobé účinky budú katastrofálne. Ešte viac to bude odpájať ich vedomie od nefyzických svetov. Tieto nápoje budú také rozšírené, že dokonca aj náboženstvá budú schvaľovať ich používanie."

„Takže majú náboženstvo!" Vlnko si od úľavy vydýchol.

„Nie," potriasol smutne hlavou Džervin, „majú ich stovky! Vďaka odpojeniu od duchovných svetov budú mať ľudia problémy rozlišovať medzi víziou a fantáziou. Výsledkom bude množstvo protirečiacich si učení. Prvé náboženstvá kráľovstva dúh budú učiť pravdy, ktoré budú vo viacerých ohľadoch podobné nášmu Zákonu. Potom príde veľké zjavenie nášho Pána Melchisedeka, ktoré podporí Ducha ľudských bytostí a posilní ich spojenie so Sieťou Lásky - to bude základom pre mocné prebudenie. Ale ako bude plynúť čas, budú zavedené úplné nezmysly, ako napríklad viera, že bohovia neexistujú, alebo že sú dokonca temnými silami, nepriateľmi nášho Pána Melchisedeka. Niektoré náboženstvá budú obetovávať zvieratá alebo dokonca ľudské bytosti. Niektorí zájdu tak ďaleko, že budú tvrdiť, že namiesto reinkarnácie, ľudské bytosti žijú na Zemi len raz! Ale najnebezpečnejšie náboženstvo kráľovstva dúh prinesie sám Ahriman. Bude prehlasovať, že Boh neexistuje, že nie je nič také ako Duch, a že existuje len hmotný svet."

Zar bol z toho viac zmätený ako zhrozený. „Ale... prečo by niekto chcel veriť niečomu takému?"

„Ahrimanove diela sú mimoriadne múdre. Pre začiatok bude podporovať úpadok v odkazoch rôznych náboženstiev. Bude podporovať kňazov, ktorí slová pravých prorokov vysvetľujú nesprávne. Bude podporovať vytváranie prázdnych dogiem. Bude podnecovať kňazov, aby používali mučenie a v mene viery sa dopúšťali genocídy a všemožných foriem ukrutnosti. Hrôzy a absurdnosti vykonávané v mene Božom dosiahnu takú šialenú úroveň, že ľudia s kúskom zdravého zmýšľania dôjdu k názoru, že na náboženstve je niečo od základu zlé. Vtedy bude pôda pripravená. A Ahriman prinesie nové zjavenie.

Očakávajte, že bude ohromné - zázrak inteligencie. Všetky veci budú vysvetlené. Budú vykonané veľké zázraky. Budú uvoľnené kolosálne sily prírody. Ale tak ako všetky oceány Zeme majú len jednu chuť, slanú, tak bude mať Ahrimanove náboženstvo jedinú ústrednú tému: nič iné ako hmotný svet neexistuje. A preto nie sú ani žiadni bohovia, a smrťou končí existencia."

„Aké druhy zázrakov budú vykonané?" spýtal sa Zar.

„Nespočetné," odpovedal Džervin a priniesol obraz gigantického mesta. „Pozrite sa na túto úzku budovu naľavo. Šesťsto poschodí! Počet ľudí, ktorý v nej žije, je dvadsaťpäťkrát väčší ako celá populácia svätyne Eisraimu."

„Len v tej jednej veži!" zvolal Zar, hľadiac na stovky iných veží okolo nej, ktoré boli sotva menšie. „Z čoho je zhotovená?"

„Hlavne zo železa - Ahrimanovho obľúbeného kovu. V kráľovstve dúh bude železo všade. Ľudia ho budú milovať rovnako, ako ho atlantskí ľudia neznášajú. Jeho použitie v budovách bude dokonca povinné zo Zákona!"

Vysoko na nebi videli letieť strieborného vtáka. Bola to čudná beštia. Jeho krídla sa nehýbali, ale bol hrozne hlučný.

„Pozrite!" Džervin na neho zameral víziu. „Vo vnútri sedí muž."

„Takže je to obrovský vták!" žasol Vlnko. „Ale pravdaže, je to fyzické telo muža, ktoré je vo vnútri, je tak?"

Džervin prikývol.

„Ale je to ozajstný vták?"

„Nie, skôr niečo ako veľký nástroj. Takýchto používajú tisícky, na všetky možné účely."

„A čo sú to za tmavé výpary, ktoré vtákovi vychádzajú zo zadku?" Zar bol zvedavý.

„Fyzický jed. Niečo ako dym z ohňa, ale nekonečne jedovatejší. Bude to všade. Toto bude jedna z Ahrimanových dlhodobých stratégií: trvalé fyzické znečistenie, ktoré sa bude časom hromadiť. Tak ako sme my zamorili sieť našimi poľami, tak bude kráľovstvo dúh zamorené myriadami fyzických zariadení."

„Takže zopakujú rovnaké chyby ako my, akurát na fyzickej úrovni, je to tak?"

„Viacmenej."

Scény, ktoré nasledovali, boli šokujúce. Zem zaplavená železom. Mestá zahalené jedovatými hmlami. Umierajúce lesy. Otrávené rieky kričiace od bolesti. Hory odpadkov vysýpané do oceánu. Vyprahnutá zem zjazvená širokými trhlinami, akoby sa jaskyne zúfalstva drali na povrch.

„Najzákernejšie útoky budú tie na samotné ľudské telo," Džervin priniesol obraz mŕtvej osoby, ktorú ukladali do dreveného sarkofágu. Dedinskí kňazi oblečení v čiernych kostýmoch pochovali sarkofág do zeme bez toho, aby vykonali akékoľvek očisťujúce rituály.

„Toto bude jeden z ich veľkých hriechov," Džervinov hlas bol vážny. „Nepostarajú sa o svojich mŕtvych. Len sa ich zbavia, akoby to bol bežný kompost."

Ako sa dalo čakať, z astrálneho tela mŕtvoly sa čoskoro uvoľnili toxické fragmenty. Plávali priestorom a zamorovali energetické telá ľudí, ktorí z nich ochoreli.

„Následky budú tragické: stále choroby - choroby, aké by nikdy nemohli existovať v kráľovstve Atlantídy. A toto bude len jedno z mnohých ziel spôsobených odpojením sa od duchovných svetov. Čím viac bude príroda zamorená, tým budú ľudia viac chorí. V kráľovstve dúh bude viac chorôb ako kedykoľvek predtým na Zemi. Problém je, že vďaka neschopnosti duchovného rozlišovania, lekári budú vynachádzať lieky, ktoré spôsobia viac škôd ako samotné choroby."

Vo veľkej kaplnke muži a ženy oblečení v bielych rúchach usilovne pracovali medzi policami zaplnenými fľaškami.

„Kasta lekárov. Inšpirovaní Ahrimanom, práve objavili nový spôsob liečby pre určitý druh choroby. Ale vôbec netušia, že ich liek spôsobí skryté poškodenie, ktoré nebude zistené po niekoľko generácií."

„Ale títo ľudia nevyzerajú byť zlí! Prečo tak slepo nasledujú Ahrimana?" čudoval sa Zar. „Nemajú žiadne podozrenie ohľadne jeho náboženstva?"

„Rovnaké by si mohol povedať o nás. Prečo sme ďalej používali sieť, ktorá nás nutne musela priviesť k pádu? Len sme nasledovali príklad starších od nás. Svet išiel jedným smerom, my sme ho nasledovali. Kto mal odvahu všetko spochybňovať? Kto by čo len pomyslel na spochybňovanie základov kráľovstva?"

„Ale naše kráľovstvo bolo založené na zjavení Pána Melchisedeka," namietal Zar. „Bolo to božské, kozmické, ohromné. Prečo by mal ktokoľvek chcieť nasledovať Zákon Ahrimana, Kniežaťa Temnôt?"

„Tragédia je, že oni nevedia, čo nasledujú - a nebudú to vedieť až do úplného konca. Ahriman je príliš múdry, aby ukázal svoju skutočnú tvár. Všetko, čo budú vidieť, je inteligencia, veda, fantastické objavy, bezprecedentné realizácie. Keď budú inšpirovaní Ahrimanom, budú si myslieť, že sú vedení vlastnými mysľami. Keď budú vykonávať jeho diela, budú úprimne veriť, že slúžia ľudstvu. Pozrite sa na toto."

V malej kruhovitej krypte skupina ľudí Modrého Rúcha prevádzala liečenie na tele starej ženy. Mali na sebe okrúhle čiapky, tenké rituálne masky a čudné rukavice.

„Našli spôsob, ako nahradiť opotrebované koleno fyzickým zariadením - zhotoveným zo železa, prirodzene," vysvetľoval Džervin.

„Chceš povedať, že dokonca aj chirurgia bude vykonávaná na fyzickom tele?" Vlnko sotva dokázal veriť vlastným očiam.

„Absolútne. Vďaka týmto 'fyzickým chirurgom' žena už nebude cítiť bolesť a bude opäť schopná chodiť. Vidíte na tom niečo zlé?"

„Nie," odpovedal Zar, spomínajúc si na to, ako sa Muridjin život zmenil potom, ako jej vyliečil bedro. „Odhliadnuc od toho železa, pravdaže."

„Dokonca aj so železom to dokáže pomôcť veľkému počtu ľudí a umožní im viesť normálne životy, namiesto životov invalidov. Títo lekári - ktorí nikdy nepočuli o Ahrimanovi - môžu byť hrdí na svoju prácu. Ale vôbec netušia, čo nastane v nasledujúcich storočiach, ako pokračovanie ich úsilia."

Ďalší obraz ukazoval muža spiaceho na veľkom oltári. Okolo neho sa súčasne pohybovali desiatky kovových ramien.

„Fyzickí chirurgovia boli nahradení týmito zariadeniami, ktoré sú schopné omnoho presnejších pohybov ako ľudské ruky."

Lyžicovité rameno zostúpilo k tvári muža a vybralo jedno z jeho očí. Potom sa k nemu plynule prisunulo dvojité mechanické rameno, ktoré vo svojich pazúroch nieslo malú bielu guľu. Guľa bola spustená do mužovej očnej jamky. Niekoľko sekúnd vychádzali z ramena modré iskry. Potom bola operácia zopakovaná na druhom oku.

„Aký krajší darček môžete dať človeku, ako obnoviť jeho zrak, ak oslepol?"

„Ale..." Vlnko a Zar sa cítili dosť nepríjemne pri predstave, že by sa oči mali vymieňať.

„Z čoho sú tie oči urobené?" spýtal sa Vlnko.

„Zmes kovov a kusov mäsa z tela prasaťa. Teraz sa pozrite na toto!"

Nahá žena ležala na podobnom oltári. Zostúpili k nej tri zlovestné kovové ramená a bodli ju do hrude. Bola taká otrávená, že necítila žiadnu bolesť. Potom nasledovala odporná scéna ľudskej obety: šesť párov pazúrov ju rozrezalo, vybralo jej srdce, ktorého sa zmocnil ďalší pár pazúrov a zobral ho do vedra s odpadkami, do ktorého s plesnutím dopadlo. Z jej hrude unikli energie Ducha a arci-drahocenná éterická kvintesencia a rozptýlili sa po miestnosti. Aby ten zločin ešte zhoršili, vražedné pazúre jej do hrude vložili nečistý rituálny objekt, ako pri tých najšpinavších čiernych omšiach nefilimských nekromancerov, s tým rozdielom, že toto bolo kovové zariadenie a nie ropucha. Objavili sa modré iskry (Ahrimanova odpoveď, súdiac podľa zúrivých syčivých zvukov), ktoré zázračne zatvorili hruď zmasakrovanej ženy.

Ale najneuveriteľnejšia časť vízie mala ešte len prísť. Mŕtva žena otvorila oči. Ako živá mŕtvola v jaskyniach zúfalstva, pomaly vstala a opustila oltárny priestor.

„Nechápem to!" Vlnko si škrabal svoj krásny nos. „Je to jej astrálne telo, čo teraz vidíme?"

„Nie. Jej fyzické telo! Práve dostala nové srdce."

„Takže Ahriman bude požadovať ľudské obete," Zar zhliadol dole na svoju päsť, nevýslovne zhnusený.

„Nie, vy ste to nepochopili! Toto nebola rituálna vražda, to bolo liečenie!" objasnil Džervin.

Neveriaco na neho hľadeli.

„Tá žena išla umrieť. Jej srdce bolo choré."

„Prečo sa ju nepokúsili vyliečiť?" zamračil sa Zar.

„Toto bolo ich liečenie," zdôraznil Džervin. „Teraz z nej bude mimoriadne silná žena, ktorá môže bežať celé hodiny bez toho, aby cítila únavu."

„Áno, ale bez kvintesenciálnych energií srdca... nebude vedieť nič cítiť!" Vlnko bol zhrozený.

„Toto je miesto, kde Ahriman vyhráva!" prikývol Džervin. „Už vidíte, ako sa jeho zámer odvíja?"

Zo zmätených výrazov na ich tvárach bolo jasné, že nie.

19.6 Ahrimanické zdravie

„Začnime odznova," majster žiaril svojou nekonečnou trpezlivosťou. „Ako následok rozpadu siete sa objavia nové choroby. Tieto budú ešte viac zhoršené skutočnosťou, že ľudia kráľovstva dúh budú veľmi odpojení od Ducha a nebudú vedieť, ako správne vykonávať pohrebné rituály. Potom, ako následok ahrimanického zjavenia, bude zamorená príroda, čo spôsobí, že ľudia budú ešte viac chorí. A lekári budú hrať úlohu kúzelníkov, ktorí používajú krátkodobé lieky s katastrofálnymi dlhodobými účinkami na ľudskú rasu. Výsledok? Dramatická degradácia ľudského tela. Mnoho mužov a žien bude neplodných. A veľká časť detí sa bude rodiť s deformáciami, s chýbajúcimi orgánmi a znetvorenými časťami tela. Teraz," obrátil sa k Zarovi, „predpokladajme, že tvoja milovaná žena práve porodila nádherné malé dievčatko, ktoré má ale znetvorený členok. Bol by si radšej, aby bola celý život invalid alebo by si nechal fyzických chirurgov, aby jej urobili nový členok?"

„Myslím..." Zar si žmolil bradu, „že by som bol radšej, aby podstúpila chirurgiu."

„To bolo ľahké. Teraz," Džervin sa obrátil na Vlnka, „povedzme, že tvoja milovaná žena práve porodila krásneho malého chlapčeka, ktorému ale nepracuje pečeň. Nechal by si ho radšej zomrieť alebo by si mu dal pečeň vymeniť za špičkovú superšpongiu, ktorá mu počas jeho života umožní stráviť čokoľvek?"

„Toto je tiež ľahké," Vlnko nezaváhal ani na sekundu, „Nechal by som ho zomrieť, aby si vo svojom ďalšom živote mohol nájsť lepšie telo. Prečo by mal niekto chcieť žiť so špongiou namiesto pečene? Ako hovorí Zákon, 'pečeň dáva život', a 'človek s veľkou pečeňou bude veľkým znalcom budúcnosti.'"

To bolo prvýkrát, čo Džervin a Zar počuli Vlnka tak autoritatívne citovať Zákon. Vymenili si ustarostené pohľady. Nebolo to na neho príliš veľa?

„Nie je to pravda?" zamračil sa Vlnko.

„Bezpochyby!" odpovedal Džervin nadprirodzene jemným hlasom. „Ale ľudia kráľovstva dúh nebudú takto uvažovať. Vo viere, že smrťou všetko končí, urobia čokoľvek, aby predĺžili život. A ich nedostatok vnímavosti spôsobí, že si nebudú uvedomovať duchovné následky toho, že sú zbavení svojich orgánov."

„Ale bez skutočných orgánov nebudú naozaj živí!" Vlnko protestoval proti takému konceptu. „Vari si nikto neuvedomí, že niekto, komu vymenili srdce, sa stane iným človekom?"

„Ó, áno, niektorí ľudia si všimnú zmeny!" súhlasil Džervin.

„Ale nebudú mať na výber. To je pointa," pochopil Zar. „Ak sa nepodvolia ahrimanickej chirurgii, všetci zomrú!"

„To bude pravdivé pre neskoršie obdobia," povedal Džervin. „Kým k tomu dôjde, bude ich viesť ich materialistická etika. Keď sa rodičia rozhodnú neliečiť svoje deti ahrimanickou medicínou, budú obvinení z bludárstva a poverčivosti. Na základe humanitárnych dôvodov tak bude ahrimanická medicína učinená povinnou zo Zákona. A tí, ktorí sa odmietnu podvoliť, budú uvrhnutí do väzenia alebo sa z nich stanú vyvrheli, vylúčení zo škôl alebo iných inštitúcií."

Vysoký tmavý muž sedel v malej kaplnke, do pol pása vyzlečený. Pred ním stál lekár Bieleho Rúcha a hrozil mu malým tenkým šípom. Šíp bol otrávený, ako bolo možné vidieť podľa jedovatej aury okolo neho.

„Hlboko vo vnútri, tento muž vie, že takzvaný liek mu uškodí. Ale nemá na výber. Ak jed odmietne, nebude môcť zostať príslušníkom svojej profesionálnej kasty. Stane sa z neho bezdomovec."

Muž prikývol a lekár ho bodol otráveným šípom do ramena, vstreknúc jed do jeho tela.

„Matka Svetla, zmiluj sa nad týmto lekárom," modlil sa Vlnko potichu, sledujúc zločin proti prírode.

„Ale ukážem vám ešte niečo iné," Džervin opäť vyvolal obraz muža, ktorému vymenili oči. „Tento človek nemusel podstúpiť fyzickú chirurgiu. Nebol dokonca ani slepý! Jeho zrak bol úplne normálny. Ale teraz... pozrite sa na svet jeho očami."

Muž bol uprostred obrovského davu. Zmes kást, súdiac podľa farieb ich čudných rúch. Všetci sa ponáhľali, akoby súrne potrebovali nájsť záchod - čo zrejme vysvetľovalo, prečo sú takí napätí. Bola to veľká ulica s dlhými radmi železných veží na každej strane. Obloha bola zatiahnutá sivými mrakmi.

Z ničoho nič sa obloha zmenila na nezvyčajný koberec pestrých farieb. Železné veže sa zmenili na červené a tváre ľudí začali žiariť jasnou zelenou žiarou.

„To sú aury?" zamračil sa Zar, uvažujúc, z ktorej priečky kozmologického rebríka mohlo toto pochádzať.

„Nie. Mužove magické oči mu umožňujú zmeniť si farby jeho sveta tak, ako sa mu to páči."

„Ale je to čistá ilúzia, nie?" na Vlnka to neurobilo dojem.

„Áno. Tým, že nie je v kontakte so svojim Duchom, tento muž je na smrť unudený. Ilúzia je všetko, čo má, aby zaplnil prázdnotu svojho života."

Oproti nemu kráčala krásna tmavovlasá žena. Farby sa v okamihu vrátili naspäť do normálu a ženine šaty zmizli.

Vlnko bol šokovaný. „To chodia po uliciach nahí?"

„Nie, táto žena má stále oblečené svoje šaty. Ale mužove oči dokážu cez ne vidieť," vysvetlil Džervin.

„Je to zákonné?" opýtal sa Vlnko podozrievavo.

Džervin prikývol, a zahryzol si do pery, uvažujúc, čo sa to s Vlnkom deje.

„Dokážu tie oči vidieť aury?" spýtal sa Zar.

„Nie, iba fyzické veci. Ale siaha to ďalej, ako si dokážete predstaviť. Pozrite. Vďaka svojim novým očiam bol tento muž prijatý do kasty bojovníkov. Zmena kasty nie je pre týchto ľudí žiadnou veľkou vecou."

Muž bežal cez les. Obzeral sa všetkými smermi, akoby niekoho naháňal. Potom zastal. Les stmavol, akoby bol náhle zahalený nocou. V diaľke bolo vidno červenkastú žiaru.

„Teraz jeho oči nevidia farby, ale teplo. Červenastý tvar je osoba, ktorú hľadá. Jej telo žiari, pretože je teplejšie ako zvyšok lesa."

Zrazu sa muž ocitol rovno pred ženou, akoby vyskočil zo svojho tela.

„Rozumiete, čo sa stalo?"

„To nemôže byť teleportácia, však nie?" opýtal sa Zar.

„Nie, nič také. Mužove oči priblížili obraz. Umožňujú mu vidieť z veľkej diaľky aj tie najmenšie detaily. Jeho oči dokážu ešte mnoho iných zázračných vecí."

V ďalšej scéne muž vyzeral, že leží na posteli, aj keď ho nič nepodopieralo. Jeho telo viselo vo vzduchu. Do miestnosti vošla tmavovlasá žena, ktorú predtým stretol. Tentokrát mala oblečené vyzývavé červené šaty. Usmiala sa na neho, akoby bol jej drahým priateľom.

„Zosobášili sa?" spýtal sa Vlnko. „Ale počkať... veď táto žena nemá auru!"

„Pretože to nie je žiadna žena. V tej miestnosti je len jedna osoba: ten muž. Ženin obraz je len ilúziou vytvorenou jeho očami."

„Niečo ako pole?" spýtal sa Zar.

„Niečo také, ale odohráva sa to len v jeho hlave. Všetky obrazy jeho denného života sú zaznamenávané v akomsi archíve. Nielenže si ich môže prehrávať, ale môže ich aj podľa chuti upravovať. Začínate teraz rozumieť, prečo bude mnoho ľudí v pokušení dať si vymeniť orgány? Na výber budú mať buď chorľavé slabé telo alebo telo krásne, ktoré navyše dokáže zázračné veci, napríklad bežať rýchlo ako levlon, či dýchať pod vodou."

„Ale potom už nebudú sami sebou," zamračil sa Zar. „Tieto telá nebudú ich telami. Budú to prázdne škrupiny."

„V tom presne tkvie Ahrimanova pointa! V epochách, ktoré budú nasledovať po kráľovstve dúh, mnoho ľudských bytostí nebude ničím viac ako len prázdnymi škrupinami." Džervin vyvolal obraz vysokej, štíhlej, plavovlasej ženy. Ako divosi, mala oblečený len tenký kus látky, ktorý ponechával jej nohy nezakryté. Odhliadnuc od jej prehnane vysokého čela boli jej črty harmonické a jej oči jasné. Ale čo bolo najviac zarážajúce, bola nejasnosť jej aury. Nič viac ako hmlistá šedivá žiara.

„Je to ešte ľudská bytosť?" Vlnko vyzeral byť čoraz viac znepokojený.

„Jej oči, uši, srdce, pankreas, pečeň, žlčník a obličky boli vymenené, rovnako ako väčšina jej kostí. Jej koža je zmesou kovov a kúskov mäsa podobným zvieracím, ktoré boli vypestované vo fľaškách. Jej vlasy sú z látok získaných z rastlín a minerálov. Jej krv sa každé tri týždne vymieňa. Jej svaly boli transformované drogami. Nikdy neochorie, dokáže bežať rýchlejšie ako kôň, a jej fyzická sila je taká, že keby prišlo na boj rukami, Zar by proti nej nemal šancu. Navyše, jej mozog bol upravený a spojený s fyzickou bankou znalostí, takže jej pamäť je absolútna. A za menej ako sekundu dokáže vo svojej mysli vyvolať ľubovoľnú informáciu, ktorá bola zhromaždená všetkými civilizáciami, pre ktoré stále existujú fyzické záznamy. Ale v tejto pôsobivej konštrukcii veľmi chýba Duch. Vpravde, je na polceste medzi ľudskou bytosťou a magardom."

„Magardom?" opýtali sa Zar a Vlnko jednohlasne.

„To je istý druh bytosti, ktorý sa objaví v budúcnosti. Nemusí byť pre vás ľahké pochopiť ten koncept. Dám vám k tomu nejaké základné informácie."

Džervin vyvolal obraz kaplnky Zabudnutých Mystérií Zákona vo svätyni Eisraimu. „Spomínate si na toto?" ukázal na čudné zariadenie pozostávajúce z tenkých nitiek, na ktorých boli navlečené drevené guličky. „Nazýva sa to abakus. Je to kuriozita, ktorá vzišla zo zjavenia Strážcov."

„Nikdy som nechápal, k čomu to slúžilo," prehlásil Vlnko.

„Umožňuje to vykonávať jednoduché výpočty, ako napríklad sedem krát trinásť, a tak ďalej."

„Áno, tomu rozumiem. Ale čo iné sa môžem dozvedieť, čo už nie je obsiahnuté v hymnách tabuliek násobenia?" pýtal sa Vlnko.

„Nič, čo je aj dôvod, prečo sa abakus v kráľovstve nikdy nepoužíval. Ale v kráľovstve dúh bude situácia úplne odlišná. Kvôli svojej amnézii si ľudia nebudú schopní hymny zapamätať."

„Čože?" Vlnko tomu nedokázal uveriť. „Chceš povedať, že dokonca aj hymny tabuliek násobenia budú stratené?"

„Ľudia budú mať takú slabú pamäť, že nebudú schopní si ich zapamätať. Pri triviálnych otázkach ako, 'Koľko je trinásť krát sedemnásť?', väčšina z nich bude musieť zastaviť a rozmýšľať, alebo vytiahnuť z vrecka malý abakus. Pre nich sa stane nepostrádateľným zariadením. Na výrobu gigantických super-abakusov bude vynaložené obrovské úsilie."

V kaplnke strednej veľkosti, muži a ženy Sivého Rúcha pracovali okolo desiatok veľkých kredencov. Niektoré z nich mali zrkadlá, ktoré blikali farebnými svetielkami.

„Jeden z prvých super-abakusov," poznamenal Džervin. „Svojim Hrot-zhusteným spôsobom dokáže zaspievať celý Zákon sčítania a násobenia šesťstokrát za sekundu."

„Ale prečo by ktokoľvek chcel spievať toľko násobení?" Vlnko mal ťažkosti pochopiť, prečo vyzerali byť títo ľudia Sivého Rúcha takí fascinovaní svojou prácou.

Ale Zarovi prišiel celý koncept celkom prirodzený. „Z čísiel sa dajú odvodiť všetky možné druhy Hrot-neskutočných operácií. Aj univerzálny jazyk Lietajúcich Drakov je postavený na číslach. A nebesá bohov sú plné matematických zázrakov."

„Ľudia kráľovstva dúh vyvinú super-abakusy, ktoré dokážu s veľkou mierou vernosti napodobovať duševné procesy. Budú ich používať vo všetkých možných životných situáciách."

Muž a žena viseli vo vzduchu, ležiac na neviditeľnej posteli.

„Ten muž nie je ozajstný človek. Je to len iluzórna projekcia zo super-abakusu," vysvetľoval Džervin. „Niečo ako pole."

Iluzórna projekcia prehovárala k žene jemnými slovami, utešujúc ju.

„Ona je taká sviňa! Taká sviňa!" plakala žena.

Iluzórna projekcia ju zobrala do náručia. „Je to len tvoja nevlastná matka. Čo si čakala?" povedalo to súcitiacim hlasom.

Vlnko bol hlboko zmätený. „Ale ako dokáže abakus rozprávať, ak je to len čisto fyzické zariadenie?"

„Je spojený s bankou znalostí, ktorá vie, ako hovoriť správne veci v správnej chvíli."

„Skutočná univerzálna banka znalostí v astrále?" spýtal sa Vlnko.

„Nie. Fyzická banka znalostí," odpovedal Džervin. „Super-abakus, ktorý dokáže uchovávať znalosti."

„Ale ako sa dá vložiť duševné do niečoho, čo je fyzické?" nestíhal Vlnko.

„Prvé abakusy nebudú duševné, budú myseľ len napodobovať. Ale neskôr sa veci výrazne skomplikujú. Vtedy prídu na scénu magardi. Pozrite si toto. Jeden z prvých magardov."

Muž oblečený v bizarnom modrom kostýme držal v rukách malú čiernu škatuľku.

Zarovi a Vlnkovi sa od úžasu otvorili ústa.

„To urobil on alebo mu to darovali bohovia?" opýtal sa Vlnko.

„Urobil to on a jeho priatelia," odvetil Džervin. „Ale iba náhodou."

„To je... to je..." Vlnkovi došli slová.

Vo vnútri a okolo škatuľky bolo niečo zákonne nepredstaviteľné: aura. A nebola to žiadna slabučká jedovatá žiara vložená do predmetu pomocou magického aktu. Bola to aura živej bytosti. Bytosti, ktorá dokázala myslieť. Bytosti s vlastným vedomím.

„Takže dokážu vdýchnuť život do neživej hmoty!" zvolal Zar s bázlivou úctou.

„Nie, nie! To nie je život," opravil ho Džervin. „Je to čisto mentálna bytosť, astrálna entita."

„Ako sa jej podarilo inkarnovať do abakusu?"

„Presne to budú mať ľudia kráľovstva veľké ťažkosti pochopiť. Pretože o astrálnych svetoch a ich bytostiach nebudú vedieť absolútne nič, magardi budú pre nich úplnou záhadou. Správcovia, ktorí vytvorili tento abakus úprimne veria Ahrimanovmu učeniu: neexistuje nič, iba hmotný svet. A predsa, a predsa... ako čoskoro zistia, v ich abakuse je prízrak!"

Muž, ktorý držal škatuľku, od prekvapenia zvrieskol. „Max! Max! Rýchlo poď sem! SI31K preberá kontrolu nad sieťou!"

„O čom to rozprávaš?" zabehlo Maxovi.

„Človeče, deje sa to rovno pred mojím nosom! SI31K zatvára vzdialené stanice, jednu po druhej."

„Ale kurva! Kurva! Veď sme ho nikdy nenaprogramovali, aby robil niečo také!"

Ďalšia scéna ukazovala obrovský oheň, ktorý sa kňazi-bojovníci so žiarivými helmami snažili uhasiť, za pomoci dlhých hadov, ktoré dávili prúdy vody.

„Keď abakusy dosiahnu istý stupeň zložitosti, bude sa čoraz častejšie stávať, že do nich vkĺznu nefyzické entity a usídlia sa v nich, ako parazity. Budú to strašidlá v stroji: magardi. Dúhoví správcovia, ktorí nebudú schopní vidieť aury, budú úplne ohromení. Ich abakusy sa budú správať spôsobom pre nich úplne nepochopiteľným, akoby mali svoju vlastnú myseľ - čo bude presne ten prípad. Keďže ale nebudú schopní odstraňovať entity, ocitnú sa vo veľmi nepríjemnej situácii."

Korpulentný muž úplne pokrytý močom a výkalmi vychádzal z maličkej krypty, v ktorej malý biely okrúhly oltár zaberal väčšinu priestoru. Triasol sa a bol v ťažkom šoku.

Pribehla k nemu žena v čiernom rúchu, „Och, nie! Už zase! Čo sa stalo?"

„Ja... Ja neviem..." muž lapal po dychu. „Chcel som len spláchnuť a... a... všetky tieto sračky začali vychádzať von."

„Ochranka! Ochranka!" žena utekala ku dverám. „Magard je naspäť!"

Džervin zniesol nadol obraz, kde postaršia žena jedla večeru so svojim manželom, ktorý ale nemal žiadnu auru. Na oltári boli sviečky (alebo, lepšie povedané, viseli vo vzduchu, rovnako ako všetky jedlá). Atmosféra bola obzvlášť vrúcna a milujúca. „Iný druh magarda. Manžel tejto ženy pred rokom zomrel. Podľa všetkého, tento muž by mal byť len iluzórnou projekciou vychádzajúcou z abakusu. Ale po manželovej smrti sa do abakusu prišli inkarnovať fragmenty jeho astrálneho tela. Inými slovami, vdova má teraz vzťah s prízrakom svojho manžela."

Atmosféra spiknutia v mužových a ženiných očiach bola taká, až Vlnko vykríkol, „Ona to vie, však?"

„Vo svojom srdci to vie!" usmial sa Zar.

„Robí ju to šťastnou," vzdychol si Džervin. Potom povedal, „Nateraz stačí. Chcem, aby ste išli vzdať úctu nepadlej prírode v okolí hál."

„Všetka sláva učiteľovi!" poďakovali mu Zar a Vlnko za mimoriadne vízie, ktoré im ukázal.

Ako vychádzali von, Zar sa Vlnkovi zdôveril, „Teraz už rozumiem, prečo Biely Orol sťahuje svoje kňažky z kráľovstva. Ako by Biele Orly mohli žiť vo svete železa?"

Rozišli sa. Zar kráčal ku kopcom, aby si pozrel nebo. Vlnko sa vrátil k Rieke Spomienok.

19.7 Svetlo z temnôt

Zar sa vrátil do haly prvý a jeho horná časť stĺpca Ducha bola presvetlená ako Biely východ slnka na Okraji Výšin. Vlnko prišiel hneď po ňom. Jasná žiarivá vrúcnosť vyžarujúca z jeho očí prezrádzala, že zase vyronil potok sĺz. Jeho srdce, na ktorom bol stále pripnutý marhuľovo sfarbený kvet, jednohlasne pulzovalo s Riekou Spomienok.

S nahou úprimnosťou položil prvú otázku, prebudiac v hale svieži pocit, a jeho slovami prúdila rieka, „Džervin, chcel by som pochopiť hlbší význam tých obrazov, ktoré nám boli ukázané. Ako môže Pán Melchisedek dopustiť, aby toľká temnota zaplavila Zem? Zanevrel azda na ľudské bytosti? Čo bude na konci noci?"

Džervin vyvolal obraz kaplnky Lososového Rúcha v Eisraime. Bolo to krátko potom, ako Zar prišiel do Eisraimu. On a jeho spolužiaci sa pripravovali na rituál a umiestňovali na zákonné miesta obety a zlaté náčinie.

Zar bol zhrozený, keď videl, ako pomaly sa pohybovali. Pôsobili vďaka tomu groteskne, obzvlášť v kontraste s obrazmi z kráľovstva dúh.

„Pozrite sa na týchto mladých mužov," začal Džervin. „Vďaka sile svojich rituálov sú stále obklopení prítomnosťou bohov. Žijú vo svete, kde každý jednotlivý čin, každé jednotlivé gesto a každé jedno slovo sú obdarené duchovným významom a predchnuté srdcom Zákona. Toto je poludnie Ducha - jasný deň Pána. Ale čo dosiahli títo kňazi na konci dňa?"

Uprostred ohňového rituálu zostúpila do kaplnky božská prítomnosť. V tranze, kňazi Lososového Rúcha zostali nehybní a kúpali sa v jasnom svetle, ktoré osvetľovalo halu.

„Vedia, ako prijímať duchovné svetlo, ale nie je v nich žiadna osobná štruktúra, ktorá by im umožnila podržať si ho. Vpravde, nie sú nijako zásadne odlišní od blobov, ktorí sa kúpali v božskej polievke. Sú mäkkí, tvárni, ohybní, vždy naplnení, vždy milí a jemní, nikdy napätí, nikdy zlomyseľní alebo zákerní. Keď sú konfrontovaní s novým problémom, necítia ani zmätenie, iba jednoducho zastanú a zostanú mimo. V krásnej perinke Zákona prespávajú svoj život. Keby nebolo kolapsu siete, spali by takto až do konca kozmického cyklu. Teraz sa pozrite na tohto mudrca kráľovstva dúh."

V malej špinavej chatrči meditoval muž. Steny boli mŕtve, žiadna živá žiara. Muž vyzeral byť unavený a bol mimoriadne škaredý, jeho opálená tvár bola pokrytá jazvami. Súdiac podľa tmavosti priestoru a úbohej kvality vibrácie jeho aury, jeho meditácia nebola príliš úspešná.

„Veľký asketik, to bude tento muž. Duchovný maják pre spriaznené ľudské bytosti!" prekvapil ich Džervin.

To bolo ťažké pochopiť. V porovnaní s osvietením v kaplnke Lososového Rúcha vyzeral priestor v mužovej chatrči trápne. V porovnaní so žiariacimi aurami kňazov, jeho energia bola troska.

„Vidíte to svetlo v jeho srdci?" poukázal Džervin.

Bolo pravé, ale nič ohromujúce.

„Toto svetlo neprijal z polí, ale nadobudol ho vlastnou námahou. Toto svetlo bolo zrodené zvnútra, napriek temnote sveta duchovnej ľahostajnosti. A z toho dôvodu s ním zostane navždy. Kráľovstvá zaniknú, kozmické noci budú nasledovať kozmické dni - ale tento muž nebude nikdy oddelený od Boha."

„Ale..." Vlnko mal ťažkosti pochopiť, ako sa niekto môže uspokojiť s takým slabým duchovným svetlom. „To je všetko, čo dosiahne?"

„Keď tento muž dosiahne Polia Pokoja, bude žiariť ako slnko," predpovedal Džervin.

„Ale aj tak ma z toho bolí srdce, keď si predstavím, čo by mohol dosiahnuť, keby bol býval v našej svätyni," vzdychol si Vlnko. „S našou znalosťou rituálov a s Duchom, ktorý..."

„Ale tento muž bol v našej svätyni," prerušil ho Džervin. „Bol to Alar Lososového Rúcha, starý muž, ktorý zomrel niekoľko rokov predtým, ako ste ty a Zar prišli."

„Bol už vtedy duchovným géniom?"

„Nie, bol to úplný spáč, nádherný a nepoužiteľný, rovnako ako väčšina jeho kolegov. V kráľovstve dúh bude musieť začať viac-menej od nuly. Jediná vec, ktorá mu zostane z desiatok rokov rituálov, ktoré v Eisraime vykonal, bude hlboká nostalgia, túžba po svetle Ducha - to bude veľká motivácia na začatie jeho cesty. Ale nebude to nič viac ako pár spomienok na minulé životy."

Vlnko zamyslene hľadel nadol. Na chvíľu dokázal počuť iba mäkký tok Rieky Spomienok.

„Takže deti Zákona sami seba dokonale oklamali," usúdil.

„Iba v neskorších dobách kráľovstva," odvetil Džervin. „V raných dňoch ich Zákon vytiahol zo štádia úplných blobov do štádia bábok, čo bol pre nich významný vývojový krok."

„Ale aj tak je to koniec dlhého sna, počas ktorého bolo možné byť vysokým zasvätencom, hovoriť s bohmi, poznať myseľ anjelov, porúčať ohromným silám prírody a predsa na konci skončiť s prázdnymi rukami. Všetky tie veľké slávnosti Zákona, tie rituály Svätého Modrého Plameňa, tie jemné atmosféry v našich kaplnkách - nič z toho nebolo naše. Teraz sa všetko to, čo patrí bohom, k bohom aj navráti. Musíme sa začať na seba pozerať na takých, akí naozaj sme."

„Čo znamená, že ľudstvo vstupuje do fázy omnoho väčšej duchovnej dospelosti." Cez Džervinov Hlas boli uvoľnené mocné sily. „Pravda, život na Zemi bude ťažší. Ale kto by chcel navždy zostať spať? Pravda, toto je súmrak bohov. Ale pre ľudské bytosti bolo odjakživa naplánované, že sa prebudia zo svojej vlastnej slobodnej vôle, nie ako výsledok daru z nebeských sfér. Pravda, toto je začiatok dlhej noci. Ale ten, kto sa prebudí, už nikdy nezaspí. Pravda, Ahriman postaví ľuďom do cesty obrovské prekážky. Ale kto ich prekoná, zdedí Polia Pokoja."

Zostali ticho, načúvajúc toku Rieky Spomienok.

Inšpirovaný prúdom, vo Vlnkovom vnútri vyvstala mocná vlna prebudenia, „Pán Melchisedek stvoril tmu, aby mohlo byť zjavené svetlo," citoval Zákon.

„Toto je srdce mystéria pádu. A to je aj dôvod, prečo bude Ahrimanovi dovolené uvrhnúť poatlantské kráľovstvá do čoraz väčšej temnoty."

Vlnko pohliadol hlboko do očí svojho majstra. „Boli sme takí privilegovaní, že sme mohli byť vedení tebou, Džervin," povedal a nechal cez seba pretekať vrúcnosť rieky. „Teraz, keď začínam chápať plný význam toho, čo si nám daroval, neviem, ako a kedy budeme vedieť poďakovať Matke Svetla za to, že nás k tebe priviedla."

Zar sa usmial, dojatý silou Vlnkových slov.

Vlnko ho zaplavil sviežou tekutou prítomnosťou rieky. Potom zavrel oči a zladil pulzovanie svojho srdca s vedením haly. „Nahliadni do budúcnosti!"

Mladá žena, tridsiatnička, prednášala obecenstvu mladých ľudí, ktorí sedeli za malými individuálnymi oltármi. Ako rozprávala, v šialenom tempe pokrývali svoje oltáre magickými značkami.

„Pozri sa na žiaru v jej očiach. Ona nie je spáč," povedal Vlnko s úctou. „Má vlastný úsudok, dokáže myslieť sama za seba, prijímať zodpovedné rozhodnutia, vykonávať dlhodobé projekty. Má štruktúru! A hlboko vo svojom srdci má túžbu po svetle. Ale nevie, kde by ho mohla nájsť. V jej zemi nie sú žiadne svätyne a len veľmi málo učiteľov."

Vlnko privolal naspäť obraz kňazov Lososového Rúcha, v tranze. Duchovná intenzita bola taká, že traja z nich, vrátane Zara, omdleli. „Tragédiou nášho kráľovstva bolo, že svetlo bolo všade, ale len málo ľudí malo štruktúru, aby si ho dokázali podržať. V kráľovstve po nás budú mať ľudia väčšiu štruktúru, ale tragédiou bude, že svetlo bude skryté a ťažko dosiahnuteľné. Vďaka Džervinovi a Majstrom Hromu nám bolo umožnené vybudovať si štruktúru ešte pred západom slnka Zákona."

Vlnkovi sa podarilo vyvolať niekoľko scén súčasne, takže ich bolo možné sledovať len z Hrotu. V jednej zo scén bol Zar pred Ganovým oltárom a veľmi sa snažil nájsť otázku, ktorú by mohol položiť svojmu majstrovi. V inej scéne bol ponorený do živej diskusie s Elyani, krátko po svojom návrate z Podsvetí. Súbežne, Vlnko, Ferman a Lermon bojovali o prežitie svojich kameňov, Teyani sa smiala so svojimi kňažkami Bieleho Orla, a Khej a Galager hrešili ako prasce v Zákone, pretože sa im zrútilo jedno z ich polí.

„Džervin nám dal misie s problémami veľkosti kráľovstva a nemožnými výzvami. Primäl nás zamilovať sa, mať zlomené srdcia, čeliť masívnym zlyhaniam, cítiť sa hrozne. Bolo to peklo, zdalo sa to byť nefér a neľudské... v mnohých situáciách horšie ako smrť! A teraz sú naše nádoby pripravené, aby mohli byť naplnené svetlom. Nikdy nebudeme musieť prejsť agóniou tých, ktorí tápajú v tme. To, čo mohlo zabrať tisíce rokov, bude dosiahnuté v jednom živote - úžasnom živote. A bude nám udelené jedno z najväčších privilégií: to, že môžeme niečo dať a sme schopní pomáhať druhým na ich ceste. Všetka sláva učiteľovi!"

Bolo to prosté a úžasné, ako tok Rieky Spomienok. V jedinej myšlienkovej forme, Vlnko spoznal svojho majstra.

19.8 Kríž a štvorcovaná dlažba

„Sleduj toto," Džervin sa obrátil k Zarovi. „Jedno z tvojich stretnutí v budúcnosti."

Najprv videli len obrovský biely plameň, ktorý zapálil celú halu a stúpal tak vysoko, že nedokázali rozoznať jeho vrchol. Bolo to tak podobné Bielemu Orlovi, že to primälo Zara k otázke, „Deje sa to na Zemi alebo vo Výšinách?"

„Deje sa to v srdciach týchto ľudí," Džervin ukázal na skupinu mužov a žien uprostred plameňa. Bola noc a oni stáli okolo malého táboráka.

„Budú nazývaní 'čistí' a veru právom," začal Džervin. Ale Zar bol víziou taký pohltený, že ho už nepočul.

Vysoko hore v nekonečnom plameni, jeho podstata Lietajúceho Draka hľadela na Sieť Lásky - zázrak, ktorý kedysi dávno, pradávno, pritiahol jeho otca do sfér Melchisedeka. V porovnaní s rozlohou diaľav to nebolo nič viac ako malá bodka. A predsa jej nekonečná hĺbka spôsobila, že supermyseľ len žasla. Fascinovaný a zmätený, Zar si vymenil pohľad so svojim priateľom Veľkým Mravcom.

„Rozumieš tejto sieti?" opýtal sa.

Veľký Mravec okamžite odpovedal mnohorozmerným poľom archetypálnych právd, ktoré oddeľovali horizontalitu sfér Lietajúcich Drakov od linky Bezbytostného Boha k Matke Svetla a končili dlhou sériou komplexných čísiel.

Zar sa obrátil k Priestorovej Matici, aby mu správu preložila. Priestorová Matica začala recitovať báseň dlhú tridsaťtri eónov, ktorá začínala nezmernou reťazovou reakciou nepochopiteľných mystérií, ktoré, mimochodom, pozná len málo Lietajúcich Drakov lepšie ako jeho otec, tak prečo si neušetriť niekoľko eónov a neopýtať sa priamo jeho?

Zar sa obrátil na svojho otca, ktorý bol vždy explozívne šťastný, keď sa s ním mohol Hrot-ovosť-ovosť-rozprávať, a ktorý mu Bielo-vrúcne zablahoželal k jeho pokroku v Orlo-vosti, a ako sa majú Nebesá Zjavenia? Ale božsky dobre, ďakujem. A Synovia Apolóna? Božsky dobre, ďakujem. A že chce vedieť niečo viac o Sieti Lásky? Ale prečo sa neopýtať Bieleho Orla? Ten ihneď začul volanie svojho večného priateľa v diaľavách a zjavil sa na Okraji Výšin.

Biely Orol, ktorého prvýkrát objavil v Elyaninej láske, a ktorého odvtedy vášnivo miloval.

Letelo k nemu nádherné Biele Svetlo a jeho plamenný Hlas-vánok vyslovil, „Sieť Lásky je veľkým mystériom."

Zar Hrot-prikývol a odovzdane si vzdychol. Veľký Mravec prepožičal matematické ucho. Priestorová Matica prepla na svoj najlepší nahrávací mód.

Biely Orol začal kresliť vodorovnú čiaru, ktorá, Hrot-podivuhodne, prechádzala cez nekonečnosť časových kontinuí a križovala všetky sféry diaľav od jedného konca Veľkej Kozmickej Noci, kde sa Úsvit Stvorenia nadychuje, po druhý, kde vydychuje.

Potom nakreslil zvislú čiaru, ktorá začínala na samom vrchole rebríka svetov, vysoko nad Zlatým Štítom, v tých oblastiach, kde je Pán Melchisedek Jedno s Bezbytostným Bohom. Čiara išla nadol, prekračujúc všetky sféry Výšin (ktorých je veľmi, veľmi veľa, napriek skutočnosti, že sú všetky Jedno), potom prešla cez Zlatý Štít, dosiahla nebesá bohov a nespočet svetov na vrchole trojuholníka, pokračovala nadol trojuholníkom, prechodnými svetmi, kráľovstvom, Podsvetiami, Hlbokými Podsvetiami a Morom Bleskov, kde sa práve kúpal Kráľ Vasúk s niekoľkými svojimi najlepšími Naga-priateľmi. Čiara ďalej klesala, prekročila Zlatý Štít dole, dosiahla sféry Hlbín (ktorých je nutne rovnako veľa ako sfér Výšin, keďže sú tie isté) a nakoniec dosiahla k Matke Nekonečnej Noci, ktorá je Veľkým Drakom Hlbočiny, na tom nekonečnom dne, kde je Jedna s Matkou Svetla.

Potom Orol ukázal na stred gigantického kríža, ktorý tie dve čiary sformovali, „Tam, kde sa zvislé a vodorovné stretávajú, je mystérium Siete Lásky!"

Bolo to zjavenie - osvietenie. Zar ronil slzy hviezdneho svetla a jeho srdce žiarilo plamennou nekonečnosťou stredu kríža. A aby vypovedal o časoch, keď bude všetko dokonané, Veľký Mravec okamžite začal novú báseň, šesťstošesťdesiatšesť eónov dlhú, ktorú Priestorová Matica postupne Hrot-prekladala, ako bola odhaľovaná.

Ako táto slávnosť ožarovala sféry diaľav, Orol zahalil Zara do svojich krídel, „Jednu láskavosť od teba chcem."

Aká väčšia radosť môže byť, ako urobiť láskavosť pre svojho milovaného? Zar nechal Matku Svetla, aby sa cez neho usmiala a odovzdal sa Orlovej vôli.

„Tam," Orol ukázal do stredu kríža, „sú veľké duše, ktoré poznajú Sieť Lásky. Veľké duše to sú, veľké skúšky ich čakajú. Ich osud je spečatený a niet pred ním úniku. Ale chcem, aby moje Svetlo bolo s nimi. Choď s Elyani. Stoj po ich boku. Odľahči ich bremeno - miluj ich tak, ako budú oni milovať teba. A pamätaj si, že to, čo je, bude navždy."

Načo smútiť?

Uprostred kríža sa Zar ocitol pred malým táborákom, uprostred kruhu priateľov.

Jeho ľavá ruka držala Elyaninu ruku.

Sieť Lásky žiarila v očiach muža, ktorý stál na druhej strane ohňa, oproti nemu.

„Ešte nikdy som nezažil omšu s takým silným Duchom Svätým ako dnes v noci," povedal muž. „Myslíte, že je to znamenie?"

„Pravdaže," usmial sa Zar z Orla. „Znamenie, že Boh ťa miluje, Simon."

Mužova tvár zažiarila ešte o čosi jasnejšie. „To aj cítim! Je to ako... je to ako..." Simon sa snažil opísať, čo cíti, ale nedokázal nájsť slová.

„Ako byť v objatí obrovských krídel," povedala Elyani.

„Áno!" zvolal Simon nadšene. „Presne také! Je to také nádherné! Nedokážem pochopiť, čo som urobil, že som si to zaslúžil!"

„Áno," pokračoval Zar, „čo si urobil, že si si zaslúžil taký ľahký, nekomplikovaný život?"

Všetci vybuchli do smiechu.

„Ako dokážeš žartovať v takých tragických časoch?" spýtala sa žena.

„Ach, z toho si nič nerob!" povedala Elyani. „Takýto je odkedy ho poznám."

„Ja?" Zar vyzeral tak prekvapene, že sa všetci opäť rozosmiali.

Zostali dlhú chvíľu ticho, sledujúc oheň, a nechali cez svoje srdcia žiariť Ducha Siete Lásky. Potom im Simon vážnym hlasom povedal, „Teraz sa musíme rozhodnúť. Nepotrvá viac ako jeden alebo dva dni, kým vojaci dosiahnu hory. Stále by sme sa mohli pokúsiť ujsť na juh."

„Toto je moja zem. Ja neodídem!" prehlásila mladá žena.

„Ja zostanem!" prisvedčila Elyani.

„A čo tvoje bábätko?" spýtal sa Simon.

S ľavou rukou na svojom bruchu, pravou držiac Zarovu ruku, tehotná Elyani zostala pevná ako skala, „Zostanem!"

„Ja zostanem," prikývol Zar.

„Aj ja!" rozhodol sa starý muž po Simonovej pravici. „Mohli by sme sa skúsiť ukryť v jaskyni pri tom malom potoku."

„To je dobrý nápad, Lucien," súhlasil Simon.

„Och, Bože! Ten nápad sa mi vôbec nepáči!" povedal iný muž. „Viete, čo robia vojaci s tými, ktorí sa ukryjú v jaskyni? Zamurujú vchod a nechajú ich udusiť sa alebo zomrieť od smädu."

„Čo iné môžeme urobiť, ako skúsiť šťastie?" namietal starý Lucien. „Nemôžeme tu zostať a čakať, kým nás prídu zabiť!"

Po niekoľkých minútach diskusie sa Simon obrátil k Elyani, „Nepovedala si nám, čo si myslíš ty."

Elyani zostala ticho.

„Si žena vhľadu," nástojil Simon, „povedz nám, čo si myslíš!"

„Ak pôjdeme do jaskyne, Boh v nej bude s nami," odpovedala.

„Znamená to, že nás v tej jaskyni nezamurujú?" spýtal sa Lucien.

„Nie," odvetila Elyani okamžite. „Znamená to, že ak nás vo vnútri zamurujú, umrieme v krídlach Pána."

So slzami v očiach, Simon uprene hľadel na Elyani.

Držala jeho srdce v Orlovi a takmer nebadane potriasla hlavou.

Pochopil.

„Takže pôjdeme do jaskyne!" rozhodol.

„Áno!" potešila sa žena. „Prečo by sme sa mali báť umrieť v krídlach Pána?" Potom, ako sa všetci vyobjímali, si pobrali svoje tašky.

Ako začali kráčať, starý Lucien položil ruku na Zarove plece, „Keď si navštívil Prichádzajúci Svet, Filip, ako vyzeral?"

„Neuveriteľne nádherne, ako všetko v Prichádzajúcom Svete!"

„Mal si krídla?"

„Nie!" smial sa Zar.

„A mal si bradu?"

„Ale pravdaže!" Zar sa tváril, že ho to nesmierne urazilo. „Videl si ma niekedy bez brady?"

„Len sa pýtam!" zvolal Lucien obranne. „Len sa pýtam!"

Vízia postupne zmizla.

Zarova ľavá ruka bola prázdna.

Archívna Hala Jedna bola stále zaplavená Bielym Svetlom.

Hlboko pohnutý, Vlnko sa obrátil k Zarovi, „Čistí umrú v jaskyni, však?"

V Zarových očiach bola atmosféra úplného zničenia. Džervin ho varoval - vidieť budúcnosť je jednou z najťažších skúšok.

„Osvietenie lásky to bude," prorokoval Džervin. „Svetlo zostúpi do jaskyne a prinesie do ich sŕdc Výšiny. Bude naplnené najhlbšie želanie týchto ľudí, porozumejú mystériu kríža a významu Siete Lásky."

„Kto bude zodpovedný za ich smrť?" opýtal sa Zar.

„Ahrimanovi vojaci," Džervin vyvolal obraz ľudí jazdiacich na koňoch. Odetí v ťažkých železných kabátoch a železných prilbách s úzkymi otvormi pre oči, niesli bielu vlajku s veľkým červeným krížom.

„Dáva to zmysel, vidieť ich odetých v železe," poznamenal Vlnko. „Ale čo ten kríž? Myslel som si, že je to emblém čistých."

„Okolo tohto symbolu bude veľa náboženských zmätkov," odpovedal Džervin. „Vyjadruje inkarnáciu vertikality čistej fontány do stvorenia, reprezentovaného vodorovnou čiarou. Inkarnácia - to je jedna z kľúčových tém budúcnosti ľudstva. Spáči sotva žijú v kráľovstve, ich Duch nie je vo svete skutočne prítomný. Čím viac sa prebudia, tým viac bude ich Duch v kráľovstve účastný. V centre zjavenia kríža bude mocný impulz Ducha, ktorý bude podporovať prebudenie a vnesie do ľudských sŕdc nové kvality. Vráťme sa krátko ku kráľovstvu."

Hala sa naplnila hmlami. Ocitli sa v malej uličke Tomoristanu. Žena s bledou aurou sa potkla a spadla na zem. Kričala od bolesti, jej tvár zaborená v špine. Okoloidúci ju ignorovali. Tí, ktorí pôsobili dojmom, že sa na ňu pozerajú, vyzerali, že ich to vôbec nezaujíma.

„Ich Duch je na eóny ďaleko," poznamenal Džervin. „Srdce a vrúcnosť sú im úplne cudzie. Vôbec im nenapadne, že by jej mohli pomôcť a utešiť ju. V kráľovstve dúh budú mať ľudia väčší zmysel pre súcit a lásku, keďže budú viac spojení so svojim Duchom."

„To nebolo úplne zjavné z obrazov, ktoré si nám ukázal," poznamenal Vlnko. „Odhliadnuc od čistých, pravdaže."

„Duch je cestou k láske. Nikto do nej nebude nútený. Pozrite sa na toto veľké mystérium budúcnosti: štvorcovanú dlažbu." Džervin nechal atlantskú ulicu a hmly zmiznúť. Podlaha Archívnej Haly Jedna sa zdala byť vyložená striedajúcimi sa čiernymi a bielymi štvorcovými dlaždicami.

„Jeden z emblémov Rytierov Apokalypsy," zašepkal Zar, ako rozpoznal podlahu Miesta Bez Hraníc.

„A to celkom pochopiteľne, keďže Apokalypsa bude stretom medzi silami svetla a silami temnôt. Štvorcovaná dlažba reprezentuje osud ľudstva. Pomyslite na atlantských spáčov," začal vysvetľovať Džervin, „sú pomalí, nudní, neschopní ľudského tepla, ale len zriedka sú zlí alebo zákerní. Sú to v podstate 'dobrí' ľudia, ktorí idú tak, ako fúka vietor. Ak náhodou robia hrozné veci, je to zvyčajne dané okolnosťami, nie je to z ich slobodnej vôle - v zásade z toho dôvodu, že majú len malú alebo žiadnu slobodnú vôľu. Nie sú ani čierni, ani bieli, ale šedí.

Ale inak je to u ľudí, ktorých Duch je prebudený! Čím prítomnejší je ich Duch, tým viac slobodnej vôle majú. Kozmický impulz kríža, ktorý začne v kráľovstve dúh, nasmeruje ľudstvo na cestu, kde budú čoraz viac schopní rozhodovať sa, a preto budú aj zodpovední za každý čin a každé jedno svoje hnutie. A tak už nebudú šedí, ale bieli alebo čierni, služobníci svetla alebo služobníci temnej strany."

„To je dôvod, prečo kráľovstvo dúh obdrží ahrimanické zjavenie," pochopil Vlnko. „Je to v podstate rovnaké ako s nami. Kým sme boli spáči, Ahriman sa o nás nemohol nezaujímať viac. Neboli by sme bývali schopní ho nasledovať. Až keď sme sa začali prebúdzať, vtedy na nás poslal Afeliona."

„Ako spáči by ste boli pre Ahrimana bezcenní. Kráčať cestou zla, to vyžaduje vôľu. Spáčom chýba štruktúra, ktorá by im umožnila ponoriť sa hlboko do temnej strany."

Uvedomiac si, že jeho ľavá noha stojí na čiernej dlaždici, Vlnko urobil opatrný krok vpred. „Nikdy som si neuvedomil, aká je slobodná vôľa nebezpečná."

„Ale bez slobodnej vôle by nemohol byť žiaden rozkvet úžasného plameňa Ducha," tvrdil Džervin. „To je ďalší dôvod, prečo Pán Melchisedek dovolí Ahrimanovi preniknúť na Zem. Keby slobodná vôľa umožnila ľudským bytostiam vybrať si len svetlo, nebola by to slobodná vôľa."

Zar opäť vyvolal obraz vojakov odetých v železe, ktorí niesli symbol kríža. Bola noc. Pri svetle mesačného splnu dokotúľali veľké balvany, ktoré použili na zamurovanie vchodov do viacerých jaskýň.

„Služobníci temnej strany?"

„Nie naozaj. Len banda idiotov, ktorým prisľúbili nebesá, ak povraždia týchto nevinných ľudí. V skutočnosti nevedia, čo robia. Ale tí, ktorí im velia, tí áno! Vedia veľmi dobre, že čistí by pre Ahrimanove plány mohli predstavovať vážnu hrozbu. Čistí odhalili mystérium, ich srdcia sú zakotvené v Sieti Lásky."

„Čo sa s nimi stane?" spýtal sa Vlnko.

„To ešte nie je napísané," usmial sa Džervin záhadne. „Mohli by byť počiatočným bodom civilizácie postavenej na bratskej láske a duchovných pravdách - jedným z hlavných prúdov osvietenia budúcnosti. To je aj dôvod, prečo Ahriman využije všetku svoju moc, aby ich všetkých vyhubil, aby z ich vedenia nezostalo nič."

Slzy, krv, pravá láska a Orlove perá, Zar plakal.

Svetlo v jaskyni bolo jasné ako Výšiny.

Ležiac v prachu, čistí umierali od smädu.

V krídlach Orla.

19.9 Apokalypsa, čas, kedy je možné čokoľvek

Obraz pohasol. Archívna Hala Jedna bola stále zaplavená Svetlom Orla. Vlnkova čistá fontána pulzovala zábleskom uvedomenia, „Ako bude plynúť čas, čoraz viac a viac ľudí sa prebudí k svojmu Duchu, je to tak?"

„Správne!" odpovedal Džervin.

„Čím viac si budú vedomí svojho Ducha, tým viac slobodnej vôle budú mať, správne?"

„Správne!"

„Potom... nutne, čím viac času uplynie, tým menej vecí je napísaných!"

„Absolútna pravda!" zvolal Džervin, odrážajúc Vlnkove nadšenie.

„Potom musí prísť čas v budúcnosti, kedy bude absolútne nemožné dopredu vedieť, na ktorú stranu sa misky váh naklonia - hlavne, ak je táto záležitosť so slobodnou vôľou naozaj myslená vážne."

Džervin nadvihol svoje pravé obočie, „To je."

„Tak potom, v tom čase bude možné čokoľvek!"

„A preto je Apokalypsa taká vzrušujúca. Mnohí sa prebudia. Potom bude možné čokoľvek! Čokoľvek!"

Archívna Hala Jedna sa zmenila na dymiace ruiny čudesného mesta, plné obrovských polámaných železných trámov a kôp trosiek. Páchnuca hmla bola taká tmavá a hustá, že sa nedalo povedať, či je deň alebo noc.

Scénou otriasla prudká explózia, taká hlasná, že Vlnko a Zar nadskočili od prekvapenia. Zvyšky budovy zachvátili plamene. Z trosiek vybehol muž. Vysoký, pekný, jeho kučeravé vlasy mu padali na plecia. Bol oblečený v čiernom kovovom odeve Rytierov, s veľkým žltým diskom na prsiach.

„Virdžínia!" Hrot-zavolal. „Kde si?"

„Rovno pred tebou!" Hrot-odpovedala rovnako oblečená mladá žena. Ukrývala sa v pivnici, ktorá sa nachádzala pod obrovskou kopou kovového odpadu. „Hiram, dávaj si pozor!"

„Kde je Jackson?" Hrot-opýtal sa Hiram.

„Mŕtvy!" Hrot-odpovedala Virdžínia.

„Och, nie!" Hiram sa rozbehol plnou rýchlosťou.

„Pozor! Sú naľavo od teba!" Hrot-zakričala Virdžínia.

Hiram sa vrhol na zem a ukryl sa za hrdzavé nosníky.

Objavili sa dvaja muži v červenom brnení. „Tam!" ukázal na neho jeden z nich a okamžite nasledovala séria hlasných výbuchov.

Hiram zvrieskol od bolesti a zrútil sa.

„Nie! Nie!" kričala Virdžínia a ponáhľala sa von z pivnice. Prepojila svoj Hrot s čudným guľovitým zariadením, ktoré sa vznášalo nad ruinami. Spustila na tých dvoch mužov záplavu ohňa a v okamihu ich zmenila na uhlíky.

Ozvali sa tri hlasné rany a otriasli Archívnou Halou Jedna.

„Hiram!" Hrot-zarevala Virdžínia a rozbehla sa k nemu.

Nedostala žiadnu odpoveď.

Keď k nemu dobehla, našla ho mŕtveho. Jeho astrálne telo už plávalo v priestore, odpojené od fyzického.

„Hiram!" zvrieskla a klesla na kolená. „Teyani! Teyani! Pomoc! Pre Boha, pomôž nám!" invokovala.

Žiadna odpoveď.

Virdžínia pomaly vstala, pozdvihla ruky, dlane obrátené k Hiramovi. Skoncentrovala svoju energiu a volala celou svojou silou. V priebehu niekoľkých sekúnd sa jej aura zmenila na Biely Plameň Ducha, ktorý zvláštne kontrastoval s beznádejnou šeďou ruín.

„Teyani!" zovrela čeľusť, „Ja viem, že môžeš pomôcť!" Čerpala z Ducha takou silou, že jej Plameň postupne narástol na desaťnásobok veľkosti jej tela.

Z Okraja Výšin zaiskrila odpoveď.

Z jej úst začal prúdiť hrozivý prúd Ducha, „Ako bolo na počiatku, je teraz a navždy bude, svet bez konca. Amen!"

Bolo to ohromné, neuveriteľné. Hrmenie Hromu, celá hierarchia anjelov chrliaca oheň jej ústami.

Hiramova aura sa zablysla tisíckami oslepujúci iskier.

Virdžínia sa začala triasť ako list vo vetre, akoby tá sila mala jej telo roztrhať na kusy. Držiac sa Ducha, ďalej bombardovala telo svojho priateľa Hlasom.

Náhle stíchla a klesla na kolená. Zobrala Hirama do náručia a pritisla ho k sebe.

Otvoril oči.

Oslepený jasom tancujúcich plameňov, zamumlal, „Toto sú Polia Pokoja?"

„Ešte nie!" Aby sa prestala triasť, držala ho pevnejšie.

„Och môj Bože!" Hiram si uvedomil, že bol vzkriesený k životu. „To si urobila ty?" opýtal sa v šoku.

Prikývla a rozmýšľala, či sa to naozaj udialo. Potom ho pustila a vstala. „Porozprávame sa neskôr. Môžeš chodiť?"

Držiac sa jej ruky, Hiramovi sa podarilo vstať. Ostrá bolesť v bruchu mu vyrazila dych. Bolo to akoby ho rezali napoly.

Dychčiac, držal sa za brucho a bojoval, aby zostal stáť na nohách.

Virdžínia pozdvihla ruky do zvislej polohy a opäť vzývala Výšiny.

„Kráčaj!" vypustila na neho silu Hlasu, Bielo-vznietiac jeho auru.

Tá sila bola neskutočná. Každá bunka Hiramovho tela začala vibrovať tým najčudnejším pocitom, aký kedy zažil.

„Kráčaj!" Hlas-projektovala na neho. „Kráčaj!" A zobrala ho za ruku a rozbehla sa s ním. K svojmu úplnému úžasu Hiram zistil, že beží za ňou.

Vízia pohasla a zanechala Archívnu Halu Jedna úplne bez dychu.

Keď uvidel Drak-plamenné výrazy na Vlnkovej a Zarovej tvári, Džervin vybuchol do smiechu.

„Ona volala našu Teyani?" zamračil sa Vlnko.

„Áno, našu Teyani, ktorá sa vráti z Výšin, aby sa zúčastnila tréningu Rytierov Apokalypsy," zahrmel Džervin.

„Takže Rytieri budú trénovaní v sile Hlasu!" zvolal Vlnko užasnuto.

„Nie, nebudú, a v tom bola práve krása tejto scény," odvetil Džervin. „V apokalyptických časoch, tisíce rokov po konci kráľovstva dúh, bude Hlas dávno zabudnutou legendou."

„Tak ako to urobila?"

„Cez silu prebudenia!" Džervin luskol prstami, vytvoriac úžasne muzikálny zvuk bubna.

„Ale..." Zar bol omráčený. „Ja som prijal Hlas ako prenos sily, ako súčasť zasvätenia starobylej línie. Ako..." zaváhal.

„Ona ho prijme priamo z Výšin."

„Chceš povedať, že žije vo svete ľudí, ktorí nedokážu ani len vidieť aury a je schopná projektovať Slovo Hromu bez toho, že by doň bola zasvätená?!" Vlnko a Zar sa na seba pozreli, zrazu premýšľajúc, či oni sami sú vôbec prebudení.

„Bude veľa ľudí, ktorí sa prebudia tak ako ona?" pýtal sa Vlnko.

„To nedokáže nik predpovedať, keďže to bude čas, kedy bude možné všetko," Džervin zažiaril svojim záhadným úsmevom. „Ale prebudí sa ich dosť nato, aby ohrozili Ahrimana. Apokalypsa bude čas, kedy sa štvorcovaná dlažba zavŕši. Napriek tomu, že veľký počet ľudí bude stále sivý, oddelenie čiernych a bielych síl dosiahne bod konfrontácie. Keď uvidí toľko ľudských bytostí na pokraji prebudenia, Ahriman nebude mať inú možnosť len započať veľký útok, vojnu všetkých proti všetkým."

„A potom čo? Sú niektoré scenáre pravdepodobnejšie ako iné?"

„Na konci Apokalypsy dosiahne zlomok ľudstva duchovnú dospelosť, čo umožní, aby boli vyzdvihnutí do Polí Pokoja. Prídu sem a začnú novú fázu svojho vývoja. Zem, v tom čase, bude už len kopa popola a trosiek. To, čo zo Zeme zostane, bude kráľovstvo trosiek, nad ktorými bude Ahriman neohrozene vládnuť."

Archívna Hala Jedna sa zmenila na obrovskú zlovestnú červenú kašu. Bol to degradovaný oheň bez akéhokoľvek spojenia a bez akéhokoľvek Ducha - nenásytné plamene, ktoré všetko stravujú a zanechávajú po sebe len čierny odpad. Nakoniec, jedinou vecou, ktorá zostane, bude čierna substancia Ahrimana - tá čierna smola, ktorú zo Zarovej ruky dokázal vyčistiť len Alsibyadin rituál na Okraji Výšin.

„A čo bude so zvyškom ľudstva, ktorí to nezvládnu do Polí Pokoja?"

„Ocitnú sa v žalostnej situácii. Nové ľudstvo v Poliach Pokoja vynaloží veľké úsilie, aby sa ich pokúsilo zachrániť. Tí, ktorých nie je možné zachrániť, pretože sú príliš vlažní, alebo z toho dôvodu, že sa nezvratne zapredali Ahrimanovi, sa stanú obyvateľmi kráľovstva zvyškov. Väčšina zostane visieť v prechodných svetoch až do konca ďalšieho kozmického cyklu, kde bude pre nich nemožné pridať sa k zvyšku ľudskej hierarchie, pretože zmeškali príliš veľký kus vývojovej cesty."

„Je toto najhorší možný scenár?"

„Och, nie! Je tu niekoľko variácií na rovnakú tému, ktoré sa odvíjajú v závislosti od toho, aká časť ľudstva sa prebudí. V najhoršom scenári sa Ahrimanovi podarí udržať ľudstvo v spánku, až kým jeho vojny všetko nezničia. Kvôli nedostatočnej duchovnej vyspelosti ľudstvo nebude schopné pokračovať vo svojom vývoji v Poliach Pokoja. Ľudské bytosti viac-menej vyplytvajú celý kozmický cyklus."

„A keďže je možné čokoľvek, aký je najlepší možný výsledok?" chcel vedieť Vlnko.

„Zenit prebudenia. Explózia Ducha v srdciach ľudských bytostí. Triumf Siete Lásky. Ahriman porazený bez akýchkoľvek vojen. Zem a Polia Pokoja sa stanú jedným."

Vlnko bol ohromený. „Naozaj by sa to mohlo stať?"

„Ale pravdaže," zasmial sa Džervin, „keďže bude možné čokoľvek."

Zar si žmolil bradu, „To by znamenalo zvrátenie všetkých účinkov pádu, nie?"

„Elementálny pád by bol zvrátený, čo by znamenalo koniec smrti a vyčistenie všetkých temných síl z ľudských sfér. Obnovená Zem sa spojí s Poliami Pokoja a v tomto novom svete začne ľudstvo novú kapitolu svojho vývoja."

„Aký pravdepodobný je tento scenár?" opýtal sa Vlnko.

„Vyžadovalo by to fenomenálne množstvo transformácie. Ale ak sa na Zemi prebudí dostatok ľudí, potom sa to určite stane možným. A ak chcete vedieť, ako by taký svet vyzeral, len vyjdite z tejto haly. Transformovaná Zem už existuje. Je tu."

19.10 Kam človek patrí

Vlnko plakal na brehu Rieky Spomienok.

Smútok sa zdal byť bezodný.

Aspoňže plač v Poliach Pokoja bol oveľa ľahší ako v kráľovstve, kde má z neho človek nezákonne červené oči a tvár, ktorá vyzerá ako spuchnutá paradajka. Slzy v Poliach Pokoja boli voľné, čisté, bez jedu a vychádzali priamo zo srdca.

„Ale prečo ma tak veľmi bolí srdce?" opýtal sa Vlnko rieky.

„Pretože si ešte nedosiahol svoje jadro," zašepkala rieka. „Len sa otvor ešte o kúsok viac, nechaj padnúť ďalšiu stenu!"

„Áááách!" plakal v agónii Vlnko, spomínajúc si na tú príšernú epizódu, keď mu zlomili nos.

„A ešte trošku," rieka ďalej pretekala jeho srdcom.

„Ale čím viac stien spadne, tým je bolesť horšia!" sťažoval sa Vlnko. „Otváranie, otváranie... prečo to musí tak veľmi bolieť?"

„To nie otváranie bolí, ale to, keď sa prestaneš uzatvárať," objasnila rieka. „Vrstvy, ktoré pokrývajú tvoje srdce, sú odlupované, škrupiny sú rozbíjané. To je to, čo bolí."

„Ale prečo mám toľko škrupín?" vzlykal Vlnko.

„Nemysli len na bolesť! Nevšimol si si, že čím viac masiek spadne, tým sa stávaš živším?"

„Pravda," priznal. Ale narástla v ňom nová vlna bolesti. „Áááách! Cítim sa bezodne beznádejne!"

„Dovoľ mi, aby som ťa omyla," ponúkla sa rieka.

Vlnkova dôvera v rieku bola taká, že sa hneď vrhol do vody, pridržiavajúc si kvet na svojej hrudi.

„Ach, neboj sa!" zašepkal kvet jeho srdcu. „Neopustím ťa teraz, keď ma potrebuješ najviac."

Vlnko sa topil, ako vo svojom poslednom živote, keď spáchal samovraždu, pretože príliš mnoho vecí - príliš mnoho vecí - išlo zlým smerom už príliš dlho a komu na tom záležalo? Aký to malo zmysel?

Ako sa topil a topil, Vlnko si uvedomil, že rieka je hlbšia ako si myslel.

„Nechcel by si, aby som bola plytká, však nie?" usmiala sa Rieka Spomienok.

„Pravdaže nie! Ale..."

„V Poliach Pokoja, človek dýcha preto, aby uctieval Pána, nie z nutnosti," upokojila ho rieka. „Len sa ďalej top! Páči sa ti to, nie?"

„Áno," súhlasil.

„Vieš prečo?"

„Keď sa topím, nemusím sa o nič starať. Všetko nechám za sebou. Ničoho sa nedržím."

„Necháš všetko padnúť!" zhrnula rieka. „Jednoducho to urob... úplne!"

„Ale to nemôžem!" namietal Vlnko. Okamžite sa prestal topiť. Ocitol sa uprostred vôd. „Čo ak pôjdem príliš hlboko a zmeškám zasvätenie do Hromu?"

„Nedokážeš mi dôverovať?" spýtala sa rieka.

„Dôverujem ti, ale toto je veľmi vážne! Ak zmeškám zasvätenie, tak potom... to by bol koniec, naozaj!"

„Úprimne," zašepkal mu do srdca kvet, „vieš si predstaviť, že by Majstri Hromu začali zasvätenie bez teba?"

„Mm... nie, nie naozaj," pripustil Vlnko.

„Pravda je, že mi nedôveruješ!" povedala rieka. „Nedôveruješ nikomu a ničomu. Dokonca ani sám sebe. Ako môžeš byť pripravený čeliť Hromu, ak nedôveruješ ani sám sebe?"

Vlnko bol zvieraný pazúrmi agónie. Jeho srdce zahalené toľkými vrstvami, zdalo sa, že je to beznádejné. To sa ukázalo byť veľkou pomocou. Keď už naozaj nie je žiadna nádej, načo sa držať? Trápenie by mohlo pokračovať donekonečna, tak prečo ho neukončiť hneď teraz?

Na vrchole bolesti vyvstala vlna,

„Všetko opustiť!"

Ohromne sa mu uľavilo, keď pocítil, že sa zase topí.

„Takto sa top až do konca času a spoznáš moju múdrosť," spievala rieka.

„Neobmedzene, neohraničene, nepostihnuteľne, nezlomne, nezmerne, nebojácne, ne-nezákonne sa topiť!" Vlnko vydal zo seba kozmický vzdych, ktorý otvoril každý pór jeho tela.

Dole, dole, dole... a dole!

„Ale počkaj chvíľu!" Uvedomil si, že sa už netopí nadol, ale nahor.

Opäť zastal.

„Ách, nezačneš zase, však nie?" protestovala rieka.

„V poriadku!" rozosmial sa Vlnko a nechal sa padať nahor.

Išlo to omnoho rýchlejšie, ako keď išiel dole a trvalo to oveľa dlhšie, čo pravdaže nedávalo zmysel, ale bolo to presne to, čo Vlnko potreboval.

„Pulzovanie," zašepkala mu rieka. „V tom spočíva kľúč."

Vlnko sa vcítil do svojho srdca a pocítil pulz, ktorý spájal jeho srdce s Poliami Pokoja. Niekoľko krát, keď bola bolesť príliš nepríjemná, pokúšal sa hľadať útočište v mäkkej pulzujúcej kvalite. Prinieslo to úľavu, ale bez toho, aby dosiahol dno rany.

„To preto, že to robíš nesprávnym spôsobom!" Rieka sa učinila čistým pulzovaním, prúdom svetla, v ktorom Vlnko padal nahor stále rýchlejšie a rýchlejšie! Ale kedy sa to skončí! Nikdy, presne tak! Pulzovanie bez konca, ako pulzovalo na počiatku, tak pulzuje a navždy pulzovať bude.

Vtedy Vlnko porozumel.

On nebol súčasťou pulzovania Polí Pokoja.

On bol pulzovaním. Pulzovanie bolo ním. A Polia Pokoja boli pulzovaním, v jeho vnútri! A rovnako tak aj nebo, Slnko, kráľovstvo, svety bohov a Prvotné More, Škaredé Podsvetia, aj tie krásne, fontána modrého Života a Svetla a všetky vtáky raja, a Matka Drakana a jej milenec Melchisedek, a prečo tu skončiť? Hneď za rohom, Matka Svetla, ktorá sa usmieva na konci Priesmyku Večnosti, bola tiež v jeho vnútri, tak ako všetko ostatné!

Keď sa Vlnkova hlava vynorila z vody, bol z neho iný človek.

Hľadel na nebo, ktoré vyzeralo úplne inak a na lesy pozdĺž rieky, ktoré vyzerali tiež celkom odlišne.

Na brehu sedel Zar; práve sa vrátil z dlhej prechádzky z Hôr Ostrej Vízie. Bielo-užasnutý osvietením vo Vlnkovej aure, prečítal z jeho očí nekonečnosť stvorenia.

Celý premočený, Vlnko si išiel k nemu sadnúť a položil ruku na jeho plece.

„Viem, že si prišiel povedať zbohom," Vlnko vpulzoval múdrosť rieky do svojho priateľa.

„Milujem ťa, Vlnko," Zar mal v očiach slzy. „A prídem, kedykoľvek ma Džervin alebo ty zavoláte. Ale toto nie je môj svet! Nepatrím sem."

„Rozumiem," Vlnko pozoroval rieku. „Nájsť miesto, kam patríš, je asi najdôležitejšie zo všetkých vecí."

„Ty patríš... sem?" opýtal sa Zar.

„Ó, áno," vzdychla si rieka cez Vlnka. „Toto je miesto, kde som vždy patril. Teraz, keď to už viem, veci nikdy nebudú rovnaké ako predtým. Kráľovstvá môžu vznikať a zanikať, a môj nos v kráľovstve môže byť zlomený a vyliečený... no moje srdce bude pulzovať tu, stále!"

Zostali ticho a počúvali rieku.

„Stratil si svoj kvet," všimol si Zar.

„Nie, stal sa jedným s mojím srdcom," povedal Vlnko. „A čo ty, môj nádherný priateľ, kam pôjdeš ty?"

„Po zasvätení sa s tebou vrátim do kráľovstva, samozrejme. Tam dole je škaredý bordel, ktorý musíme dať do poriadku. Z toho, čo som videl v Archívnej Hale Jedna, víťazstvo je ďaleko od istého. Ale keď sa Archívna misia skončí, nevrátim sa sem. Poletím do Nebies Zjavenia."

„K Elyani?"

„Nie, tam ona nežije. V trojuholníku je toľko svetov! Hlavne v nebesiach, na vrchole trojuholníka, kde sú nekonečná Hrot-koncentrované na nekonečnách. Je to pre mňa záhadou, tieto nebesá bohov mám vo svojej koži Lietajúceho Draka. Keď som ich prvýkrát uvidel, preplakal som celú noc. Potom mi to jedného dňa docvaklo. Bolo to počas bitky, ktorú som dostával od boha," zdôveril sa.

„Bitky od boha?" Vlnkovi to prišlo úžasné.

„Najhoršia bitka, akú som kedy dostal, a to zďaleka!" prikývol Zar. „Ale aké osvietenie! Nado mnou bol ten arci-úžasný priestor, zdroj múdrosti bohov. A čím viac ma môj priateľ boxoval do žalúdka (stane sa mojím priateľom, to viem), tým viac mi to bolo jasné - toto je môj svet! Odvtedy som to cítil vo svojej krvi. A tieto posvätné Polia Pokoja to len potvrdili. Patrím do Nebies Zjavenia. Musím sa tam vrátiť."

„Aké krásne!" zvolali Vlnko a rieka jednohlasne.

„Budeš mi chýbať, priateľ môj," Zar chytil Vlnka za ruku.

„Práve som pochopil význam jedného z najdôležitejších veršov Zákona," povedal Vlnko. „To, čo je, bude navždy."

Rieka Spomienok zaspievala,

„Lietajúci Draci, bohovia, Pán Melchisedek, ty a ja.

Navždy Jedno v Láske."

19.11 Zasvätenie do Hromu

Hymna za hymnou, ohromné plamene šľahajúce z jeho úst,

Džervin naplnil Archívnu Halu Jedna Hlasom.

Jeden Hlas, ktorý spieva Pieseň Stvorenia.

Ako bolo na počiatku, Hlas je, a navždy bude.

Hlas a Oheň, Oheň a Hlas, kráčam po hrane.

Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!

Džervin uchopil Zarove zápästia. Hlas sa stal všetko stravujúcim ohňom,

„Teraz ti prepožičiavam sily Majstra Hromu!"

Dych Bezbytostného Boha.

Archívna Hala Jedna zmizla. Svet zanikol.

Prebudiac sa zo sna Veľkého Hada,

Zar sa ocitol na Okraji Výšin.

Pod ním, búrka, tisíce šľahajúcich bleskov

Tkajúcich oslepujúce pradivo - sieť Hromu,

Jedno s Morom Bleskov.

Burácajúci Kozmický Oheň, rozpútaná Božia Vôľa,

Svetlo v Temnotách, neopísateľné farby,

Večne sa pohybujúci plamenný oblak nekonečnej rozľahlosti,

Ktorá sa tiahne od jedného konca Veľkej Noci po druhý.

Jeho nohy v hromových vlnách. Zar uvidel Džervina.

Jedno s tisíc miliónmi anjelov Výšin,

Jedno s nezdolateľným ohňom Bieleho Orla.

Na Okraji Výšin nie je Orol žiadna neha,

Ale nezastaviteľná sila, Absolútny Plameň, nekonečná priamosť.

Múdro, drží svoj oheň oddelený od stvorenia,

Inak by všetky veci boli pohltené.

Vízia Hromu - prostá, priama, ohromná.

Viď len Oheň! Nájdi zdroj všetkých zdrojov.

Ukazujúc na hromové more,

Džervin dal Zarovi jeho posledný pokyn,

„Teraz môžeš byť čímkoľvek, môžeš robiť čokoľvek!"

Vízia Hromu, neúprosne úplná.

Spočívajúc na sile, tancujúc tanec milencov s Orlom,

Zar začul šepot Univerzálnej Matky.

Putoval ako divoký víchor diaľav,

Spieval o záhadách tisícich budúcností,

„Vec, ktorú chceš vidieť najviac,

Je vec, ktorú chceš vidieť najmenej.

Jedného dňa ťa Boh požiada, aby si zničil mesto."

Nebesá Zjavenia ronia slzy hviezdneho svitu,

Sledujú zrod a zánik civilizácií.

Čistí, povraždení Ahrimanom a znovuzrodení v Zemi Ruže.

Barkhan Zér tancujúci v Zlatom Slnku.

Rytieri vystupujúci po Bielej Priamke Boha.

Apokalypsa, čas, kedy je možné čokoľvek.

Filadelfia Šesť, mesto vo vesmíre. Dvadsaťkrát viac duší

Ako Eisraim za kvitnúcich Orestových dní.

A predsa, nič viac ako maličká bodka vo vesmíre.

Aký nepravdepodobný je život. Krehký ako kvety alohim.

„Páľ!"

Krvavé Slnko. Vesmír sčervenel.

Filadelfia Šesť utopená v mori plameňov.

A Virdžínia je mŕtva.

Niektoré žiale časom neprejdú.

Odovzdajúc sa sile, ktorá zjednocuje všetky veci,

Pretože všetky veci stvorila,

Zar volal, „Matka, Matka, ak niečo alebo niekto môže toto vymazať,

Prosím! Prosím, dovoľ, aby hriechy ľudí boli zmyté

Vodami tvojho súcitu."

„Serah?"

„Panter!"

„Serah, potrebujeme s tebou hovoriť. Ihneď."

„Kto my?"

„Hiram a ja."

„Takže Hiram sa už so mnou rozpráva. To sú dobré správy. Práve som sa chystal ísť pozrieť McGuirka, aby sme pripravili zajtrajšie stretnutie s Najvyšším Velením, takže hneď teraz za tebou prísť nemôžem..."

„Ale áno, môžeš! Počúvaj, Serah. Hiram má plán. Plán, ako oslobodiť Filadelfiu Šesť..." Sediac vo svojej kancelárii, Serah zamyslene hľadel na Merkúr cez veľké oblúkové okno. Z Eisraimu do Filadelfie, večnosť skoncentrovaná do bodu.

Jedno s mojím otcom, Lietajúcim Drakom spoza

Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti,

Jedno s Džervinom,

Jedno s Orestom,

Jedno s Barkhan Zérom,

Jedno s Takarom Nezlomným,

Jedno s celou líniou Hromu,

Jedno so zlatou helmou boha,

Ktorý pred Pôvodným Morom hrá na tekutej hviezde,

Jedno s Orlom,

Zlato Tradície je mojou obetou,

Zdroju všetkých zdrojov, dávam, ja dávam.

Matke Svetla, dávam, ja dávam.

~ Tak končí Kniha Polí Pokoja ~

20 - Kniha Posledných Dní

20.1 Aparalgon, syn Aparalgona

„Majster Zar! Majster Zar!"

Zar sa obrátil. Prázdnou uličkou Maniye, zamorenou ťažkými temnými hmlami, k nemu kráčala šedá silueta.

Zar zavlnil nozdrami. Bol to pach mladého muža. Nebezpečný? Nie, neškodný. Spáč.

Priestorom plávali pachy smrti, prichádzali zo všetkých smerov. Vzhľadom na to, že za posledné tri dni umrelo na mor asi sto ľudí, to vôbec nebolo prekvapujúce. Ďalších štyristo zápasilo s nákazou vo svojich posteliach. Ešte jeden takýto týždeň a populácia svätyne klesne o dve tretiny.

Z hmly sa vynoril mladý kňaz, okolo dvadsiatky, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Zar Hnedého Rúcha!" Jeho aura nejavila žiadne známky postihnutia morom.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, muž Zákona!"

Mal mäkké modré oči a žiadnu bradu. Vykúzlil nádherný úsmev spáča, „Majster Zar, moje meno je Aparalgon Sivých Rúch Anjela Úsvitu. Smiem s vami chvíľu hovoriť?"

Jeho výsosť Aparalgon bol asistentom veľmajstra Sivých Rúch, ktorý proti Zarovi vzniesol administratívnu sťažnosť zato, že sa opovážil prehovoriť k jeho výsosti bez toho, aby ho ten oslovil. Skutočnosť, že to Zar urobil, keď jeho výsosť zachraňoval a liečil mu členok, bola nepodstatná: Zákon je Zákon.

Ale uplynula už celá jar a jeseň, odkedy ten starý bastard v Zákone opustil svoje telo.

„Žeby Aparalgon, syn Aparalgona?" opýtal sa Zar.

„Zákonne správne. Takže poznáte môjho otca?" zvolal mladý muž, akoby tým bolo všetko povedané.

Zhlboka dýchajúc, mysliac na Bieleho Orla, „Dostalo sa mi toho privilégia stretnúť sa s jeho výsosťou minulý rok."

„Nie, jeho výsosť Aparalgon, Asistent Veľmajstra Sivých Rúch Anjela Úsvitu, bol otcom môjho otca, Aparalgona Sivých Rúch Anjela Úsvitu," opravil ho Aparalgon.

„Rozumiem."

„Majster Zar, prišiel som vás zákonne požiadať, aby ste ma poučili."

„Ohľadne čoho?"

„Pravdy Zákona."

Zar sa zamračil, „Ako prosím?"

V tej chvíli dostal Zar Hrot-volanie od Kheja z dúhovej kaplnky, „Veliteľ, senzory s krátkym dosahom zachytili čudný signál. V katakombách, v stredovýchodnej enkláve. Pod kaplnkami Baradíny."

Zar sa Hrot-vcítil. „Potkan?"

„Možno."

„Aktivujte deratizačné pole a uvidíme, čo sa stane," Hrot-prikázal Zar. „Za minútu som pri vás, som hneď za rohom."

Aparalgon si Hrot-konverzáciu nevšimol. Ale Zar postrehol, že jeho Hrot je perfektne utkaný v eisraimskom štýle.

„Áno, Majster Zar, prišiel som vás poprosiť, aby ste ma prijali za svojho učeníka, aby ste ma mohli osvietiť a odhaliť mi Pravdu Zákona," Aparalgon úctivo recitoval zákonné verše. „Prišiel som odovzdať svoj osud do vašich rúk!"

Polovica svätyne umierala na mor. Sieť bola v pazúroch agónie, museli byť každú chvíľu pripravení zahájiť prenos Archívu. A trinásť nefilimských duchov bolo spozorovaných vo vzdialenosti len polhodinu cesty od hlavných brán svätyne, štyrikrát za posledných štyridsaťosem hodín. Učeník bol poslednou vecou, ktorú Zar teraz potreboval - hlavne takýto zákonný papagáj.

Zar potriasol hlavou, „Je mi ľúto, muž Zákona! Vyučovaniu teraz nemôžem venovať žiaden čas." A rýchlym krokom sa vydal k dúhovej kaplnke.

Aparalgon sa ponáhľal za ním, „Učiteľ najskôr odmietne, aby vyskúšal tvoju vytrvalosť. Musíš zákonne trvať na svojom a preukázať, že tvoja duša je čistá a tvoje odhodlanie veľké," recitoval.

Na jeho naivnom nadšení bolo čosi dojemné.

„Nemáš už učiteľa?" opýtal sa ho Zar.

„Mojím učiteľom bol jeho výsosť Aparalgon, Asistent Veľmajstra Sivých Rúch Anjela Úsvitu, a vyučoval ma zákonne dobre. Ale teraz, keď odišiel na Veľkú Cestu, si musím nájsť nového učiteľa."

„Je to už rok, čo jeho výsosť odišla."

Aparalgon musel bežať, aby stačil Zarovmu tempu, „Až v posledných dňoch som si uvedomil, aké je pre mňa dôležité nájsť si nového učiteľa."

„A čo ťa priviedlo k tomuto uvedomeniu, môj priateľ v Zákone?"

Khej poslal ďalšie Hrot-volanie, „Bol to potkan. Myslím, že to bol potkan. Signál nebol úplne čistý."

„A teraz?" Hrot-spýtal sa Zar.

„Po deratizačnom poli je všade úplné ticho."

„Pozorujte to ďalej!" Hrot-prikázal Zar.

Uháňajúc za Zarom, Aparalgon si držal svoje dlhé vlasy, ktoré mal vzadu zopnuté do drdola. „Zákonne úprimne vám naozaj neviem povedať, čo ma k tomu uvedomeniu doviedlo. Ale viem, že nastal čas a viem, že vy ste môj učiteľ," dodal s prekvapujúcou rozhodnosťou.

„Priateľu..." Zar zastal, aby sa k nemu mohol obrátiť. Zjemnil tón svojho hlasu, „Priateľu, príď neskôr. Teraz naozaj nemám čas."

„Veľkí učitelia sú vždy vyťažení viac ako Zákon! Ale možno by som vám vedel pomôcť. Zákon hovorí, slúž svojmu učiteľovi a nektár Zákona bude do teba prúdiť."

Zar zatvoril oči a skúmal ho. „Vieš niečo o poliach?"

„Zákonne samozrejme!" Aparalgon zaspieval, „Polia boli dané deťom Zákona Pánom Melchisedekom, aby mohli ospevovať Jeho slávu a obetovať mu. A vo svojej nekonečnej štedrosti..."

„Nie," prerušil ho Zar a otvoril oči. „Chcel som vedieť, či vieš ako ovládať a opravovať polia."

Aparalgonova tvár zostala prázdna. „Tento konkrétny aspekt Zákona nie je kňazom Sivého Rúcha Anjela Úsvitu známy, Majster Zar."

„Vieš bojovať?"

Aparalgon si nebol istý, čo tým Zar myslí, a tak vyčaril svoj krásny úsmev, „Bojuj Duchom, muž Zákona!"

„Myslel som tým, či dokážeš ovládať zbrane z mäkkých kameňov."

„Ubližovanie živým bytostiam je proti Zákonu kňazov Siv..."

„Aparalgon..." Zar položil ruku na kňazove plece, vzývajúc súcit Matky Svetla.

Hľadiac hlboko do neho, udržiaval ticho Úsvitu Stvorenia.

Aparalgon si nič nevšimol. „Prijímate ma za svojho učeníka, Majster Zar?" opýtal sa a oči mu žiarili nádejou.

Zar si vzdychol.

Čo môže spáč robiť, keď sa mu rúca svet?

„Aparalgon, počul si už o knihe Maveron?"

„Tento konkrétny aspekt Zákona nie je kňazom..."

„Tak potom choď do kaplnky Bieleho Orla a požiadaj Slečnu Teyani alebo jednu z jej kňažiek, aby ťa naučili knihu Maveron."

„Ale Majster Zar, to nemôžem!"

„Prečo?"

„Nie som ženatý!" Začal recitovať, „Slobodný kňaz Sivého Rúcha Anjela Úsvitu sa nesmie rozprávať so ženou, ani si ostrihať svoje vlasy, ani sa priblížiť k mŕtvole, ani..."

„Výborne!" Zar prehovoril priamo z Nebies Zjavenia, „Chceš poznať Pravdu Zákona? Choď si oholiť hlavu, požiadaj Teyani, aby ťa naučila Maveron a prihlás sa ako pomocník na kremačných poliach."

Nezákonne omráčený, Aparalgon na neho civel a napoly duchom odišiel.

Zar ho jemne potľapkal po pleci. „Zbohom, muž Zákona!" povedal mu a odišiel.

Tentokrát ho už Aparalgon nenasledoval.

20.2 Potkany

V dúhovej kaplnke našiel Zar pracovať Kheja a Lorda Prostona. Khej sedel v meditačnej polohe, s chrbátom Hrom-vzpriameným. Nezvyčajne, Lord Proston ležal na zemi, so zavretými očami.

„Myslím, že sme našli ďalšieho potkana," oznámil Khej. „V katakombách. Tiež v stredovýchodnej enkláve, ale tentokrát pod kaplnkami Vidieckych Božstiev."

Iba stopäťdesiat zákonných stôp od kaplnky Baradíny.

Zarove nozdry sa skrčili, „To smrdí! Ako mohol potkan prežiť pole, ktoré ste odpálili pod kaplnkou Baradíny?"

„Možno práve prišiel z nejakého iného zákonného miesta," uvažoval mladý Správca Polí.

„Nepáči sa mi to. Vôbec sa mi to nepáči! Hneď teraz spustite ešte raz deratizáciu a hláste mi výsledok!"

Zar si sadol na dlážku, vedľa bývalého najvyššieho superintendanta polí. „Ste v poriadku, Lord Proston?"

Päťdesiatročný muž otvoril oči a zdvorilo sa usmial, „Zákonne v poriadku, len unavený."

S nefilimskými duchmi tak blízko, v posledných dňoch toho nikto veľa nenaspal.

„Musím sa s vami porozprávať, Veliteľ," Proston sa posadil. „Dnes ráno som vyšiel von z kaplnky a Hrot-rozprával sa s Lordom Viniretom, mojím nástupcom v Kráľovskom paláci. Zlé správy. Nefilimskí obri vyslali ďalšiu armádu. Elitné batalióny Zelenej Gardy, zďaleka najlepší vojaci v kráľovstve. Smerujú k nám a pália všetko, čo im stojí v ceste. Dobrou správou pre nás je to, že Kráľovi generáli pripravujú obrovský protiútok. V Ašerbane a v severných oblastiach Perentije zhromažďujú vojakov: prvú, šiestu a deviatu armádu, viac ako stotisíc mužov."

Zar hľadel na svoju ľavú päsť, „Aj desiati proti jednému, neviem si predstaviť, ako by Kráľova armáda mohla čeliť obrom Zelenej Gardy."

Proston s ním nesúhlasil. „Deviata armáda je mocná: vycvičená v umeniach jedu a pod nefilimským velením. Už ste niekedy počuli o generálovi Haravanovi? Je potomkom prestížnej línie nefilimských dôstojníkov. Pred štyridsiatimi rokmi pri bitke o Monahal dal jeho otec obrom pamätný výprask. Nevieme s určitosťou povedať, či bude deviata armáda schopná Zelenú Gardu zastaviť, ale aspoň im spôsobí vážne straty."

„Nefilim proti Nefilim!" uškrnul sa Zar. Potom opäť zvážnel, „Horúcou otázkou je, ak obri pri Perentije zničia Kráľovu armádu, kam pôjdu ďalej? Na západ na Džex Belaran alebo na juh k Lazére a k nám?"

„S Bobrosom na čele, máme dôvod domnievať sa, že potiahnu na Džex Belaran. Viete, že Lubu započal rád nefilimských Lovcov tým, že zabil jedného z Bobrosových predkov, nie?"

Bobros a tri škaredé nefilimské sestry. Legenda.

Na sekundu bol Zar naspäť v jedálni Mount Lorzen a bral do náručia Verzazu-Flostera, k hlučnej to radosti stopäťdesiatich Synov Draka.

Pevne potriasol hlavou, „Veľkí Bojovníci majú iný názor na to, kto zabil toho Bobrosa."

Proston zareagoval diplomatickým úsmevom.

„Tak či onak..." pokračoval Zar, „niečo, na čom sa zhodnú všetci, je to, kto zabil Bobrosovho starého otca: Hnedé Rúcha."

„Čože?" Prostonove oči sa v hrôze rozšírili.

„To ste nevedeli? Pri očiste Erriby, pred tridsiatimideviatimi rokmi. Orest a Majstri Hromu sa zbavili toho syna Bobrosa, ktorý zabral Údolie Nekromancera a týral celý kraj svojim temnom."

„Och, ale tým sa všetko mení!"

Zlovestné znamenie pre kraj Eisraimu.

„Poplach!" Khej poslal všetkým v kaplnke Hrot-signál. „Potkan prežil deratizačné pole. Zachytávam jeho vibráciu v sektore Vidieckych Božstiev."

Čo znamenalo, že ten potkan v skutočnosti nebol potkan!

„Och, doriti!" Majster Ferman sa vrútil do dúhovej haly. „Máme začať operáciu červotoč, Veliteľ? Všetci naši Správcovia Polí sú v kaplnke."

„Tak teda začnite!"

Khej a Proston Hrot-aktivovali červotočné pole, mocnú zbraň eisraimských Správcov. Celá sieť katakomb bola zaplavená smrtiacim jedom.

Žiadny živý tvor nemohol prežiť takú dávku.

Okrem nefilimských Lovcov, pravdaže.

„Galager!" Hrot-zavolal Ferman, „Otvor tajný Hrot-kanál a zavolaj Lermona a Vlnka v Lazére. Chcem, aby boli informovaní o tom, čo sa tu deje, zákonnú minútu po zákonnej minúte."

Správcovia Polí zadržali dych, všetky Hroty zamerané na katakomby pod kaplnkou Vidieckych Božstiev, prehľadávajúc priestor pomocou senzorických polí.

„Signál potkana tam stále je!" Hrot-zareval Khej, vzrušený vyhliadkou hroziacej akcie. „V katakombách je skurvený Nefilim!"

Alebo možno aj viac ako jeden.

„Zastavte procedúru červotočného poľa. Každý nech zaujme svoju pozíciu!" Hrot-prikázal Zar a plnou rýchlosťou sa rozbehol smerom k svojej spálni - jedinej časti dúhovej kaplnky, ktorá bola spojená s katakombami svätyne.

Keď nepriateľ vojde do kaplnky, bude to práve tam.

To ráno bola spálňa poľom nabitým tmavomodrými hviezdami, odrazom z Modrej Lagúny. Hviezdy boli tak blízko jedna vedľa druhej, že sa celý priestor zmenil na modrý. Modrá končila pri kolonáde klenutých oblúkov, ktoré viedli do katakomb. Tam boli oblúky osvetlené žltou žiarou, ktorá bola v poetickom kontraste s modrosťou Lagúny.

„Všetci sú na svojich pozíciách, Veliteľ!" Hrot-hlásil Ferman.

Správcovia Polí sedeli v pároch, každý v inej miestnosti budovy, ich Hroty na spúštiach tisícok smrtiacich polí.

„Zahájte noc!" prikázal Zar.

Každá jedna miestnosť v dúhovej kaplnke stmavla. Tma kozmickej noci, oveľa černejšia ako čierna. Správcovia už nedokázali vidieť svoje telá, ani len slabučkú žiaru v tme viditeľnej.

A zase sa začalo čakanie. Avšak s významným rozdielom. Tentokrát, o tom nebolo pochýb - nepriateľ bol vo vnútri svätyne.

Ako začal prvé pohyby čierneho tanca, Zar sa spokojne uškrnul nad kvalitou Hrot-ovosti v kaplnke. Prebudenie bolo vysoké. Nikdy predtým neboli Správcovia Polí tak dokonale vycentrovaní, ich stĺpce Ducha presne naladené na Majstra Džervina v Archívnej Hale Jedna.

Takže toto bolo potrebné, aby sa prebudili?

Pochválený buď Pán Melchisedek za to, že stvoril Nefilim!

Džervinova prítomnosť sa zniesla nadol do kaplnky, aby sa s nimi stretla.

Ale ako minúty plynuli a potkan sa nehýbal, medzi vojakmi povstala vlna nepohody.

Bude to zase ďalšia nekonečná hra na čakanie?

Problém bol, že ho nedokázali zabiť na diaľku.

Správcom nechýbali polia na zabíjanie Nefilim. Ale tie boli všetky rozmiestnené v dúhovej kaplnke a jej najbližšom okolí. Žiadne nesiahalo až do stredovýchodnej enklávy, ktorá bola vzdialená takmer štvrť zákonnej míle.

„Vibrácia, ktorú zachytávame, je úplne nehybná," poznamenal Lorzen. „Čo ak je to artefakt vychádzajúci z Mlynov Zákona? Nedokážem si predstaviť, ako by energia živej bytosti mohla byť taká nemenná."

„Nefilim dokážu robiť takéto veci," povedal Ferman. „Ale určite nie Odpadlícki Lovci! Musel by byť vycvičený v Džex Belarane."

„Alebo na Východnom Polostrove," podotkol Proston. „Váš názor, Veliteľ?"

Drak v Hrote, „Nie je to artefakt!"

Mlčky čakali.

O tridsať minút neskôr bol signál bezo zmeny.

Neexistoval žiaden spôsob v siedmych sférach, ako by Správcovia Polí mohli stráviť ďalší deň v kaplnke ničnerobením, čakajúc, kým sa nefilimský duch pohne. Po celej svätyni boli polia, ktoré si vyžadovali súrnu opravu. Hlavne arci-drahocenné polia v kaplnke Kontrolórov boli na pokraji zrútenia. Podobne na tom boli aj polia v hudobnej hale a druhej hale Melchisedeka. Pokiaľ nebudú okamžite opravené, hrozilo, že stratia svoju pamäť - a potom by z nich nezostalo nič, čo by sa dalo preniesť do Archívu!

Okrem toho, ako by sa vôbec mohol prenos Archívu uskutočniť, keď sa s nimi v katakombách vychytralí nefilimskí bojovníci hrajú na schovávačku?

Niečo sa muselo stať.

„Idem urobiť výpad," Hrot-oznámil Zar.

Nikomu sa tá správa nepáčila, ale nemali na výber.

Khej sa prihlásil, „Môžem ísť s tebou, Veliteľ?"

„Nie."

Uvedený do pohybu Archívnou Halou Jedna, Zar sa rozbehol do katakomb. „Khej, odrážaj signál potkana do môjho Hrotu."

Khej napojil citlivé senzorové pole na Zarov Hrot, „Hotovo!"

Nečujný výdych. Nič viac ako slabý tieň v purpurovosti tmy viditeľnej.

So zamaskovanou energiou bežal Zar cez veľké útroby, ktoré smrdeli od splaškov na severovýchodnom konci enklávy Zákonného Odpočinku, keď ho Lorenz Hrot-varoval, „Ďalšie dva potkany! Prichádzajú z východu. Smerom k stredovýchodnej enkláve. Pohybujú sa. Pomaly. Smerom k Vidieckym Božstvám."

Čo neznamenalo nutne, že vedia o Zarovi, ktorý sa k nim blížil.

Ako sa približoval k stredovýchodnej enkláve, Zar preskúmaval tmu viditeľnú. Ani ten najjemnejší pach Nefilim, nič, čo by naznačovalo nejakú prítomnosť v katakombách.

Toto boli veľkí experti v umení kamufláže.

„Dva nové potkany sú teraz pod kaplnkou Zlatého Vajca," informoval ho Lorenz.

Khej odhadol ich rýchlosť, „Nezdá sa, že by bežali. Pravdepodobne ťa nezachytili, Veliteľ."

Zar bol teraz pod kaplnkou Ananty, v stredovýchodnej enkláve.

Menej ako sto zákonných stôp od cieľa.

Prestal bežať. Na túto vzdialenosť tu už bolo riziko, že by ho potkan mohol začuť.

Šesťdesiat zákonných stôp pred ním bola križovatka. Súdiac podľa signálu, potkan mohol byť iba v uličke naľavo.

„Teraz ma Hrot-zavolaj iba ak sa potkan pohne, alebo v prípade extrémneho nebezpečenstva!" Hrot-prikázal Zar a odpojil sa od Kheja.

Tichý, uzavretý, kráčal ako mačka.

V polotme útrob katakomb, jediný zvuk prichádzal z neďalekého odpadového kanálu.

Žiadne myšlienky, Hrot-Drak.

Tridsať zákonných stôp od križovatky, Khej vyslal poplašný Hrot-signál, „Trinásť Nefilim vo svätyni! Nie v katakombách..."

Kým Khej stihol dokončiť, Zar pocítil, ako jeho Hrot dosahuje hrozivá vlna.

Triangulárne uzavretý, držal sa Džervinovej prítomnosti.

Hrot-vojna - zlomok sekundy na zabitie alebo byť zabitý.

Prílivová vlna jedu. Temná. Zákerná a hnusná ako spánok. Masívna. Napájaná z nebies Strážcov.

Aby odolal vlne, Zarov Hrot sa zmenil na gigantický plameň.

Zasiahla ho druhá vlna. Temnota tisícich priepastí.

Chladná. Nádej je mŕtva.

Temnota je rozľahlá, záhadné sú jej korene.

Podvoľ sa spánku! Večná smrť je tiež večnosť.

Zar v záblesku zachytil, „Takže ty si ten, kto zabil Fridrika!"

Ale prečo? Prečo?

Vystúpiac z Archívnej Haly Jedna do Nebies Zjavenia, z Nebies Zjavenia do večnosti. Boh Nektára spálil svet.

Stvorenie v jedinej kvapke. Výšiny a svet sú Jedno.

Tam dole, ďaleko, boh kričí,

„Trisek! Použi trisek!"

Kartendranath, ktorého Matka Svetla tak veľmi miluje.

Usmieva sa.

Uchopiac trisek, Zar hľadí na nekonečnosť v Jej očiach.

Nič nie je napísané, dokonca ani Filadelfia. Ani Hiram...

Ani Virdžínia.

Udri, trisek! Jediný úder.

Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie.

Všetka sláva učiteľovi!

„...sú na západnej strane, blízko hlavného vchodu," dokončil Khej svoju Hrot-správu, okamžite dodávajúc, „Počkať! Počkať! Strácame signál pod Vidieckymi Božstvami! Potkan mizne."

Žuchnutie prichádzajúce z útrob naľavo.

Zar sa rozbehol ku križovatke.

Lorenz Hrot-oznámil, „Teraz sa moje dva potkany rozbehli, ale zmenili smer! Idú na východ. Zdá sa, že utekajú."

Zar sa otočil naľavo a konečne ho uvidel.

Iba štyridsať zákonných stôp od neho. Už len hromada na zemi. Jeho astrálne telo rozprášené trisekom.

„Khej! Potkan je mŕtvy. Bol to Lovec, súdiac podľa jeho koženej tašky."

„Už si ho zabil?"

Už? Veď uplynul celý eón!

„A čo tí trinásti Nefilim? Kam smerujú?"

„Toto je šialené... odchádzajú preč! Zdá sa, že rýchlo utekajú, Veliteľ! Doriti! Doriti! Strácam ich!"

Zar si kľakol k mŕtvole.

Vysoký muž, okolo tridsaťpäť, oblečený v tmavomodrom plášti. Krátke blond vlasy. Vysoké čelo muža severu.

Takže toto bol muž, ktorý zabil Fridrika.

Smrť mu rozjasnila tvár, vyzeral ako spiace dieťa.

Zar preskúmal jeho koženú tašku.

Horor!

„Khej, tento muž niesol viac ako tristo zbraní z mäkkých kameňov!"

Ohromné on-kamene, všetky rovnaký model - čo znamenalo, že bolo nepravdepodobné, že by boli kradnuté.

„Kde sú tí dvaja muži?"

„Chystajú sa prekročiť južnú stenu svätyne. Čoskoro zmiznú z dosahu našich senzorických polí."

20.3 Vrúcnosť

Zar sa vynoril z katakomb uprostred kaplnky Vidieckych Božstiev, ktorá bola nedávno prerobená na kravín. Kráčal pospiatky pomedzi kopy sena a ťahal so sebou mŕtvolu Lovca, držiac ho pod pazuchami.

Narazil do kravy. Tá na neho nezákonne zabučala, ale neuhla. Obišiel ju teda.

Hluk pritiahol pozornosť dvoch kňazov kasty Služobníkov Posvätných Kráv. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Zar Hnedého Rúcha!" pozdravili ho svojimi vždy pokojnými hlasmi a úsmevmi ich kasty, bez toho, aby si všimli, čo vlastne robí.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!" odpovedal Zar bez toho, aby zastal, ale zato s plnou vrúcnosťou Džervinovej prítomnosti.

Keď došiel k plotu, služobníci mu zdvorilo otvorili vráta a aj ich za ním zatvorili.

Ďalej vliekol mŕtvolu, „Zákonná vďaka vám, muži Zákona!"

Ďalej sa na neho usmievali, „Zbohom, muž Zákona!"

Stále kráčajúc pospiatky, Zar dosiahol portál kaplnky a zišiel dole, pričom Lovcove čižmy búchali na každom schode.

Ocitol sa na ceste Anjela Úsvitu, oproti kaplnke Sivých Rúch. Vo dverách kaplnky, sledujúc hmly, sedela skupina kňazov, medzi nimi aj Aparalgon.

O tomto dennom čase mali vykonávať svoje rituály. Ale pole, ktoré normálne používali na tento účel, sa pokazilo, takže teraz čakali na Správcov Polí.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Zar!" Aparalgon sa postavil a podišiel k nemu.

Hlavu si neoholil.

„Aká zákonná zhoda okolností!" usmial sa ako Zákon. „Či nehovorí Zákon, 'Žiadne stretnutie nie je bez zákonného významu' a 'Keď je učeník pripravený, majster mu skríži cestu?'"

„Aparalgon, teraz nie je dobrý čas."

„Veľkí učitelia majú vždy viac práce ako Zákon! Ale prosím, Majster Zar, dovoľte mi zákonne vám pomôcť odniesť vášho priateľa. Či Zákon nehovorí, že 'Učeník má niesť časť bremena svojho majstra?'"

Lovcova hlava bola vyvrátená dozadu, jeho ústa pootvorené.

„Aparalgon, nevšimol si si niečo na tomto mužovi?"

„Nespoznávam jeho rúcho. Jeho kasta je Sivým Rúcham Anjela Úsvitu neznáma." Mladý muž sa zohol, aby chytil Lovca za nohy.

Inšpirovaný Džervinovou prítomnosťou, Zar ho nezastavil.

Spolu niesli telo po ceste Anjela Úsvitu. V hustej, tmavej hmle sa čoskoro stratili kňazom Sivého Rúcha z dohľadu.

„Dokázal si to!" Khej a Namron sa vynorili z hmiel potom, ako bežali celú cestu z dúhovej kaplnky.

„Dokázal si to! Dokázal si to!" hulákal Khej a objal Zara.

Zar pustil Lovca, aby ho mohol objať. Vtedy si prvýkrát všimol, že Khejove plecia sa rozšírili. Objímať vysokého mladého muža bolo skoro ako objímať Syna Draka.

A aká vrúcnosť!

Namronove líca a nos boli čierne, lebo vypľul svoj čierny koreň proti vetru. „Vystrašil si nás ako Škaredé Podsvetie, Veliteľ!" utrel si rukou toxický pot zo svojho čela a plesol Zara po pleci, takže si do jeho hnedého rúcha utrel ruku bez toho, aby si to uvedomil.

„Skurvení duchovia! Áách!" Tancujúc od radosti, Khej kopol do mŕtvoly, „Konečne sme jedného z nich dostali."

Aparalgon, ktorý stále držal Lovca za nohy, sledoval tú scénu s určitým zmätením.

Poznajúc jeho kastu, Namron a Khej ho nepozdravili.

„Čo je nové?" opýtal sa Zar.

„Katakomby sú úplne čisté. Práve sme v lese zbadali skupinu trinástich duchov, desať minút od hlavných brán. Odplašil si ich, Veliteľ!"

„E-e! Kiež by to bolo také jednoduché!"

„Áách!" Khej znovu kopol do mŕtvoly. „Aspoň je ich o jedného menej."

To bol moment, kedy to Aparalgon konečne pochopil. „Tento muž..." Zhrozený, trasúc sa, pustil Lovcove nohy. „Vydal sa tento muž na Veľkú Cestu?"

Khej sa k nemu otočil, jedno obočie nadvihnuté, jedno oko privreté.

Namron sa na neho tiež pozrel, strúhajúc komickú grimasu. Keď videl to hlboké rozrušenie na tvári mladého kňaza, začal vo svojom vrecku šmátrať po tej neslávne známej substancii. Tou istou rukou.

Keďže mu Aparalgon položil otázku, nebol tu už žiaden zákonný dôvod, prečo by sa s ním nemohol rozprávať. Namron mu podal malú kôpku, „Chcete trochu čierneho koreňa, muž Zákona?"

Opäť to bol Džervin, ktorý Zara inšpiroval, aby povedal, „Aparalgon, myslím, že v tejto fáze by bol čierny koreň vynikajúci pre tvoj duchovný vývoj."

Bezvýhradne dôverujúc majstrovmu slovu, Aparalgon si zobral tú kôpku, ktorá pripomínala hovno, a vložil si ju do úst.

Jeho tvár okamžite nabrala šarlátovú farbu. Jeho ústa sa zmenili na horiace peklo. Začal kašľať a vypľúvať.

„Zbohom, muž Zákona!" povedal Zar nenútene a uchopil jednu z Lovcových rúk. Khej schmatol druhé rameno, Namron nohy a išli.

20.4 Dohady

Potom, ako strávili deň opravovaním polí po celej svätyni, Správcovia Polí zvolali v dúhovej kaplnke poradu.

Zar pozval na poradu aj Teyani. Kým na ňu čakali, vysvetlil im, „Za posledných dvadsaťdeväť rokov, Majster Džervin nikdy nezvolal žiadne dôležité stretnutie bez Slečny Teyani."

Nasledoval okamžitý konsenzus, že odteraz by mala byť Slečna Teyani pozývaná na každé dôležité stretnutie Správcov Polí.

Na túto zvláštnu príležitosť umiestnili do stredu haly mŕtvolu Lovca. Posadali si okolo neho a vytvorili tak kruh.

Keď Khej došiel do haly, Majster Ferman si tiež povšimol, „Ale čo sa to s tebou stalo, chlapec môj? Nejako si sa nám rozšíril!"

„Hej!" Khej pyšne napol svoje bicepsy, prsné a deltové svaly, tlačiac ramená dopredu, aby zvýraznil dojem masy. „Sila polí!" luskol prstami.

Takže takto sa zmenil na takú nezákonnú hrču!

„Ale nepochádzajú tieto polia na rast svalov od Nefilim?" pýtal sa s istými obavami starý Lorenz.

„Nuž... a nepochádzajú od nich všetky polia?" snažil sa obraňovať Khej, ale vyvolal tým u všetkých Správcov Polí len rozhorčené, „Och!"

„Hovorím vám, sú to riadne pevné svaly!" Khej sa snažil odvrátiť pozornosť. Zavolal svojho priateľa, „Galager, poď sem! Udri ma do žalúdka!"

Galager sa postavil. Bol od Kheja o hlavu nižší. Teraz, keď na Khejovi popracovali polia, rozdiel vo veľkosti bol šokujúci.

„Udri ma!" dožadoval sa Khej.

Galager váhavo udrel Kheja do brucha. Neurobilo to nič.

„Nie tak, oveľa silnejšie!" povedal Khej sebavedome.

Nízky muž s okrúhlym bruchom ho udrel presvedčivejšie.

Nedotknutý, Khej ďalej stál vzpriamene, „Silnejšie! Silnejšie!"

Mierne popudený, Galager sa vcítil do poľa, ktoré napínalo brušné svaly. Hrot-deaktivujúc pole, udrel Kheja do solar plexu celou svojou silou.

Khej spadol na kolená, lapajúc po dychu, držiac sa za brucho.

„Och, prepáč! Prepáč!" Galager si kľakol k nemu.

Niekoľko sekúnd nato vošla dnu Slečna Teyani. Napoly udusený, s purpurovou tvárou, Khej ležal na zemi na svojom boku. Zatiaľ čo lapal dych, všetci ostatní Správcovia si išli vyrehotať svoje Hroty. Iba Galager sa nesmial, ale držal Kheja za ruku, „Prepáč mi to! Si v poriadku?"

Rehot týchto mužov nebol len hlasný, ale bol v ňom aj akýsi vysoký náboj. Nahromadené napätie dní, ktoré strávili sediac ako plasové sochy, si konečne našlo ventil.

Keď uvideli Teyani, muži povstali. Obnovilo sa ticho.

Veľmajsterka Bieleho Orla si rýchlo prezrela obrovskú dúhu, ktorá zdobila halu, potom si prehliadla mŕtvolu, ktorá ležala na chrbte uprostred kruhu. Prešla na miesto po Zarovej ľavej ruke. Ferman odstúpil, aby jej uvoľnil miesto v kruhu.

Zar sa jej prikývnutím poďakoval. Bola to veľká česť. Na dôležitých stretnutiach sedela Teyani vždy po Džervinovej ľavici.

Posadila sa, zákonne pozývajúc Správcov Polí, aby učinili rovnako.

Ako si sadali, Galager vtiahol Kheja do kruhu. Keď ich Arena zbadal, vyprskol do smiechu, ktorý potom zamaskoval ako kašeľ.

Keď sa poobzerala po kruhu, Teyani videla, že sa všetci veľmi snažia udržať, potláčajúc úsmevy a vykrivujúc ústa.

Teyani usúdila, že tento smiech je inšpirovaný nebesami.

Nebolo ťažké predstaviť si, čo by bol v tejto situácii urobil Džervin. Hľadiac na Lovca, našpúlila pery a obdivne prikývla, „Peknú mŕtvolu tu máte!"

Bolo to celé v spôsobe, akým to povedala. Lord Proston bol prvý, kto vybuchol do rehotu a urobil to s takou chuťou, že zvyšných dvadsaťšesť mužov ho okamžite nasledovalo.

Bolo to iracionálne. Prudké. Neodolateľné.

Teyani sa začala smiať spolu s nimi.

Halu zaliala Džervinova prítomnosť.

Khej, ktorý už opäť dýchal, sa váľal po dlážke. Galager a Arena si držali bruchá a dupali pätami po dlážke. Lorenz musel utekať na záchod. Ferman tlieskal rukami, ronil slzy a kúpal sa v Džervinovom svetle. Proston, ktorého hlas bol vytrénovaný mnohými rokmi v Kráľovom paláci, bol z nich všetkých najhlučnejší.

Divoký smiech ich držal ešte dobré tri minúty, až kým bystrozraký Ašok nezareval, „Veliteľ, potkan! Pod hlavnou kuchyňou."

V jednej sekunde bolo obnovené ticho. Teyani pozorovala tú transformáciu s veľkým záujmom: dvadsaťsedem Hrotov prehľadávajúcich senzorické polia katakomb, ostré ako britva.

„Myslím, že toto je potkan," povedal Ašok. „Vibrácia kolíše. Je to úplne odlišné od Lovcov."

„Možno prepadol nadol z kuchyne," dodal Ferman.

„Spustite deratizačné pole!" prikázal Zar.

Teyani sa vcítila, modliac sa za potkanovu dušu.

O niekoľko sekúnd prišla všeobecná úľava. Signál potkana zmizol.

Zar začal s vecami, ktoré bolo treba prejednať. Kvôli Teyani zosumarizoval, „Stále nevieme, čo sú zač títo duchovia... obri, Lovci, Odpadlíci... môžu byť čokoľvek z Nefilim. Pozorujeme dve skupiny: jednu pozostávajúcu zo štyroch mužov, druhú z trinástich."

„Myslela som, že ich bolo pätnásť," vybavila si Teyani.

„Dvaja z nich zmizli."

„Takže aké sú indície?" opýtala sa.

„Sú to elitné jednotky," povedal Ferman. „Viem len o dvoch miestach v kráľovstve, kde sú trénovaní bojovníci tohto kalibru: Džex Belaran a Východný Polostrov."

„Treba si uvedomiť, že toto sú skutočne výnimoční vojaci," povedal Zar pre Teyani. „Celé mesiace sa túlali v tesnej blízkosti svätyne, kde sme položili tisícky detekčných polí. A predsa sme ich neboli schopní zachytiť viac ako desaťkrát. K tomu pripočítame fakt, že museli spať vonku, počas obdobia dažďov a cez zimu... Marek, môj učiteľ v Drakovi, by k nim mal veľkú úctu."

„Okrem obrov a Džex Belaranu nemôžeme vylúčiť ani možnosť, že by to mohli byť Odpadlícki Lovci," povedal Proston svojim výrečným hlasom.

„Ale potom ešte kto?" pokračoval Ferman. „Líšky a Červený klan boli zdecimovaní minulý rok, a aj tak neboli zďaleka takí dobrí ako naši duchovia. Čierni Odpadlíci boli eliminovaní Zarom a Afelionom..."

„S možnou výnimkou Murdoka!" vstúpil do toho Zar.

„V poriadku, Murdok by mohol byť jedným z nich. Ale nie je možné, aby za rok vytrénoval bojovníkov tohto kalibru. Obzvlášť, keď vieme, že nemal žiadny zdrojový kameň. Takže nám zostáva Henrik prian, Odpadlík, ktorý ušiel z Džex Belaranu. Alebo možno ešte nejaký iný klan Odpadlíckych Lovcov pochádzajúci zo vzdialeného kraja."

„To je ten Henrik, ktorý roztopil Vlnkovu kaplnku v Laminindre?" spýtala sa Teyani.

Zar prikývol.

„Ťažko si dokážem predstaviť, že by bol Henrik schopný vytrénovať Odpadlíkov takých mocných, ako sú títo naši duchovia!" podotkol Proston.

„Máme ďalšiu indíciu," Zar otvoril Lovcovu tašku a vyprázdnil pred seba jej obsah. „Úžasné zbrane z on-kameňov. Je ich tristodvadsaťjeden, všetky identické - čo nám napovedá, že všetky pochádzajú z jednej výrobnej kaplnky. To neukazuje na Henrikov klan. Pokiaľ viem, Henrik kradne kamene raz tu, raz tam. Nikdy by nemohol mať infraštruktúru, aby dokázal vyrobiť niečo takéto."

Oči Správcov boli upreté na hromadu kameňov a v duchu slintali.

Proston bol kategorický, „Tu musím povedať, že viem len o dvoch miestach v kráľovstve, kde by mohli byť vyrobení títo nefilimskí krásavci: Džex Belaran a Východný Polostrov."

„Čo vždy vyvoláva rovnakú otázku, „Načo by ľudia z Džex Belaranu chceli prísť ukradnúť naše hermafrodické kamene, keď sme Persepsovi sľúbili, že ich dodáme zadarmo? A ak obri chcú naše Archívne kamene, prečo nepošlú jeden zo svojich bataliónov, aby ich zobrali?"

„Ale nie je to presne to, čo v tejto chvíli aj robia?" spýtal sa Khej. „Koľko to potrvá, kým Zelená Garda dosiahne Eisraim?"

„Pravda!" povedal Zar.

Dni boli zrátané. Čas sa blížil.

„Nepodceňujte Generála Haravana!" pripomenul im Proston. Obrátil sa k Teyani, „Haravan Prudký velí deviatej armáde Kráľa Atlantídy. Všetci jeho dôstojníci a takmer tri štvrtiny vojakov sú Nefilim. V minulosti už deviata armáda porazila obrov viac ako raz."

Galager a mladší Správcovia si entuziasticky pomädlili ruky.

Nebolo pochýb, že aj samotní Strážcovia obracali svoje oči na Ašerban, kde sa mala bitka odohrať.

Tón hlbokej úcty, s akou Lord Proston o ňom prehovoril, vzbudil v kruhu zvedavosť. Rozhodol sa teda povedať viac, „Zo všetkých generálov Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa, Haravan Prudký na mňa urobil najväčší dojem," zdôraznil magickou harmóniou svojho vysoko vytrénovaného hlasu. „Osvietená myseľ, s ďalekosiahlou víziou. Muž ohromných síl, ktorý dokáže nemožnú situáciu obrátiť vo svoj prospech a vyhrať bitky, ktoré sa zdajú byť stratené. Je to ale čudný charakter, vrie v ňom nefilimské korenie a je úplne nepredvídateľný. Rovnako ako obri, jedáva zvieracie mŕtvoly. A uprostred bitky vydáva desivé Hlas-výkriky, s takým nábojom, že dokážu ochromiť celé brigády."

Živé obrazy, ktoré im Proston sprostredkoval, zanechali Správcov na chvíľu v zamyslení.

Ferman sa vrátil k téme, „Aspoň ale vieme, že tieto dve skupiny Nefilim spolu súvisia."

„Prečo?" spýtala sa Teyani.

„Dnes ráno sa malá skupina pokúsila preniknúť do stredovýchodnej enklávy, zatiaľ čo druhá skupina sa objavila na západnej strane svätyne. Ak by sa nepoznali, bolo by ťažké predstaviť si, že by zahájili útok v rovnakom čase."

„A aký zmysel dáva fakt, že dnes ráno všetci zrazu ušli preč?" spýtal sa Proston.

„Zar ich vyplašil!" prehlásil Khej.

„Ani náhodou, muž Zákona!" Zar bol neoblomný. „Bojovníci tohto kalibru sa neľakajú, keď ich kamarát padne v boji."

„Veliteľ, dalo by sa... chcem povedať, mohli by sme sa spýtať," Ašok zaváhal, „aké to bolo, zabiť toho Lovca? Ťažké?"

Keď videl vzrušený lesk v očiach mladých Správcov, Zar vybuchol do smiechu a plesol sa po stehne. „No... bolo to určite oveľa ťažšie ako čokoľvek, s čím som sa musel vysporiadať, keď som trénoval s Fridrikom."

„Ale ako si to urobil?" spýtali sa Galager a Khej jednohlasne a úplne v tranze.

„Vďaka milosti Majstra Džervina, nechal som cez seba pretekať silu Nebies Zjavenia," povedal im.

To znelo veľmi vznešene, ale úplne to neuspokojilo zvedavosť mladých mužov. S očami upretými na Zara, dychtivo čakali.

„V poriadku," podľahol. „Použil som trisek, tajnú zbraň, ktorú bohovia pripravili pre Rytierov Apokalypsy."

„Môžeme sa o tom dozvedieť viac?" skúsil Ašok okamžite.

„Nie. Alebo možno niekedy inokedy."

Teyani fascinovane sledovala žiaru v očiach Správcov. Čo sa to s nimi dialo? Predtým vyzerali všetci tak podobne, že ich ledva dokázala od seba odlíšiť. Teraz, poprvýkrát, z nich boli ľudia.

„Nejaké ďalšie indície?" opýtala sa po chvíli.

„Áno," Zar ukázal na mŕtvolu, „toto je muž, ktorý zabil Fridrika."

Ťaživé ticho.

Z Lovcovej energie nezostalo nič. Aj keby jeho astrálne telo nebolo roztrieštené trisekom, jeho priatelia by pred svojim ústupom vymazali všetky stopy.

„Z čoho tak súdite, Veliteľ?" chcel vedieť Proston.

„Nazvite to vedením Hromu!" odvetil Zar, zajedno s Džervinom.

Ako Správcovia zamyslene hľadeli na mŕtvolu, Teyani im povedala, „Priatelia, musím povedať, že som vás ešte nikdy nevidela takých jasných a prebudených! Nech už ste v poslednej dobe robili čokoľvek, urobilo vám to veľmi dobre. Vezmite ma za slovo - keď sa na vás Majster Džervin pozerá z Polí Pokoja, musí byť na vás nesmierne hrdý! Nie ste žiadni spáči v Zákone!"

Ak bol nejaký kompliment, ktorý by sa ich dokázal dotknúť, toto bol on.

20.5 Och, bohovia!

O tri dni neskôr, neskoro večer, Zar opravoval pole v tretej hale Melchisedeka, keď ho cez tmu viditeľnú zavolala Teyani.

„Majster Zar?"

Nezvyčajný začiatok. Možno bola v roztopašnej nálade.

Zar nebol. Ďalší deň strávil pálením mŕtvol a opravovaním polí, ktoré sa zrútili hneď potom, ako s nimi skončil.

Ako by jej odpovedal Džervin?

Zo srdca, „Slečna Teyani! Je také dobré zase cítiť tvoju Belosť."

„Orlova láska je s tebou, stále. Majster Zar, v mojej kaplnke niekto potrebuje súrne liečenie. Mohli by sme byť poctení tvojou prítomnosťou?"

Od svojho návratu z Polí Pokoja trávil Zar značný čas energetickým liečením Antarie. Okrem nej nebol doteraz postihnutý morom žiadny iný Orol. „Zlé správy?" zavlnil nozdrami.

„Kde je dobré, kde je zlé?" vzdychla si Teyani cez priestor.

Bolo to ako počuť Džervina.

„Som na ceste!"

Zar Hrot-zavolal dúhovú kaplnku, „Ferman, to prekliate pole v tretej hale Melchisedeka! Vždy, keď ho opravím, zrúti sa to v jazere a naopak. Tri hodiny som tu strávil, behaním od jedného k druhému."

Fermanovi výzva nevadila. „Nechaj to na mňa, Veliteľ!"

Keďže súrne potreboval nejaké fyzické cvičenie, Zar vybehol von a vytiahol sa na dóm haly. Skákal zo strechy na strechu, spomínajúc na dni, keď mu láska dávala krídla, na ktorých letel naspäť na Elyanine nádvorie, nikdy nevediac, ako bude tentokrát chutiť Biely nápoj.

Dosiahnuť strechu Bieleho Orla mu zabralo sotva tri minúty. Zar trikrát zaklopal na dóm kaplnky, aby ohlásil svoj príchod a zliezol dole na susedné nádvorie.

Stála vo dverách, svieža a čistá, akoby strávila deň meditáciou nad Úsvitom Stvorenia.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Teyani Orla!"

S jemnou iróniou v úsmeve, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Majster Zar." Otvorila pre neho obe strany dverí.

V kaplnke bol len jeden človek. Muž, ležiaci v bezvedomí na dlážke.

Zar si ťahal bradu, „A toto má byť čo?"

Aparalgon!

Mladý kňaz si oholil hlavu. Jeho sivé rúcho bolo na franforce. Bol posiaty modrinami a na jednej strane hlavy mal škaredú reznú ranu.

Zar si k nemu kľakol. Zatvoril oči a s rukami pohybujúcimi sa nad jeho telom, diagnostikoval, „Žiadne zlomené kosti... žiadne poškodené orgány... jeho život nie je ohrozený. Vlastne je to silný muž. Dostal bitku, je to tak?"

„Nezákonne určite! Keď prišiel, rana na jeho hlave škaredo krvácala. Musela som použiť Hlas, aby som ho zastavila. A pri tej príležitosti som ho aj uspala."

Drak v nasadení, Zar započal liečenie. Každý úder, ktorý Aparalgon dostal, bol ako uzol v jeho energii. „Kto ho zbil?"

„To je dlhý príbeh! Dnes, skoro ráno, zaklopal na dvere mojej kaplnky. Povedal, 'Ste, z milosti Pána Melchisedeka, Slečna Teyani Bieleho Orla?' Keď som povedala, že áno, povedal, 'Majster Zar mi prikázal oholiť si hlavu, a aby ste ma naučili knihu Maveron.' Ja som povedala, 'Á, dobre! Keď to Majster Zar prikázal, tak potom...'"

Zar len krútil hlavou, „Och, bohovia!"

„Keďže ranné rituály práve končili, Antaria pozvala nášho hosťa, aby sa posadil do stredu, zatiaľ čo sedemnásť z nás okolo neho utvorilo kruh. A dali sme mu recitáciu knihy Maveron."

„Och, bohovia! Musel byť vydesený!"

Za posledných pätnásť rokov, jedinou ženou, s ktorou sa Aparalgon rozprával, bola jeho matka.

„Vydesený, to bol! Celý čas sa triasol. A oči mal upreté na strop, akoby sme boli Nepoškvrnené."

„Ale kto mu vnukol ten nápad, aby sem prišiel?"

Teyani sa zamračila, „Ako prosím?"

„Chcem povedať, kde našiel odvahu oholiť si hlavu a osloviť ťa?"

Na Teyaniných perách sa objavil jeden z Džervinových poloúškrnov. „Ten muž musel mať dobrého učiteľa."

Och, bohovia!

„Takže kto ho vlastne zbil?"

„Po recitácii Maverona som mu povedala, aby išiel meditovať na chodby. Počas dňa ho videli ako chodí hore-dole po ženskom krídle, nesený Hrot-navigačným poľom, a opakuje si verše Maverona. Zákonne fajn. Ale večer, keď sa pokúsil vrátiť domov, kňazi jeho kasty ho odmietli vpustiť dnu, lebo si oholil hlavu! Nazvali ho vyvrheľom a zbili ho."

To bolo úplne v línii so zákonnou etikou Sivých Rúch Anjela Úsvitu. Zákon je Zákon!

Majster Zar sa zhrozene smial, „Och, bohovia."

„Po tomto už nevedel, kam má ísť, tak prišiel do mojej kaplnky."

„Ešte šťastie, že sa nenechal umrieť!"

Keby sa iní ocitli v rovnakej situácii, väčšina by urobila práve to.

Zar skončil s odstraňovaním uzlov a liečenie zakončil slušnou injekciou životnej sily. „Chceš mi povedať ešte niečo, predtým ako ho zobudím?"

„E-e."

Zar vtiahol Aparalgona naspäť do jeho tela a potľapkal ho pravom líci. Jemne mu povedal, „Spiaci, zobuď sa!"

Spoznajúc jeho hlas, Aparalgon sa usmial ako filosterop. „Majster Zar!" Otvoril oči a slabým hlasom povedal, „Aká zákonná zhoda okolností! Naše cesty sa opäť stretávajú!"

Vôbec sa nezmenil.

Alebo áno? Zar vlieval silu do jeho tela a so zvedavosťou ho pozoroval. Čakal, kým sa trochu spamätá.

„Takže si si oholil hlavu, Aparalgon," povedal neutrálnym hlasom.

Zákonne sa usmievajúc, ako vždy, Aparalgon odpovedal, „Či nehovorí Zákon, 'Príkaz tvojho učiteľa je dekrétom bohov' a 'Učiteľ vyslovuje Slovo Pána?'"

„A vidíš, čo sa stalo!"

„Veľmi nezákonné nedorozumenie, Majster Zar. Pokúšal som sa mojim bratom v Sivom Rúchu vysvetliť, že som len plnil príkazy Majstra Zara Hnedého Rúcha, ale oni mi neverili! Nazvali ma klamárom a hovorili, že Majster Zar by mi nikdy neprikázal ísť proti Zákonu mojej kasty. A potom ma začali biť."

V Aparalgonovom hlase nebol ani náznak horkosti. Ďalej sa usmieval, akoby ho sám Pán Melchisedek držal za ruku.

„Páčila sa ti kniha Maveron?"

„Veľkolepá recitácia, Majster Zar. Hlasy kňažiek boli zákonne úžasné."

„A obsah?"

„Veľmi hlboký. Ako hovorí Zákon, 'Zákon je hlboký ako Veľký Oceán' a 'Muž Zákona, ako by si len mohol pochopiť hĺbku Zákona?'"

Zar a Teyani si vymenili pohľady.

Cez Hrot sa jej opýtal, „Čo s ním dopekla urobíme?"

„Myslela som si, že ty mi to povieš!" Hrot-odpovedala. „Koniec koncov, je to tvoj učeník."

Zar zatvoril oči a chytil si rukami hlavu. „Aparalgon, čo myslíš, ktorý verš knihy Maveron je najdôležitejší?"

„Spiaci, zobuď sa!"

Príjemne prekvapený, Zar opäť otvoril oči.

„Predtým, ako som dnes ráno opustil túto kaplnku, Slečna Teyani mi povedala, 'Esencia zjavenia Maverona spočíva v tomto verši: Spiaci, zobuď sa!'" zdôvodnil Aparalgon svoju odpoveď.

„Jasné. Ale Aparalgon, povedz mi niečo. Prečo si ma požiadal, aby som sa stal tvojim učiteľom?"

„Pretože môj učiteľ, jeho výsosť Aparalgon Sivého Rúcha Anjela Úsvitu, pred zákonným rokom zomrel."

„Ale prečo ja?"

Aparalgonove oči zažiarili. So srdcervúcou úprimnosťou prehlásil, „Pred dvoma splnmi som vás videl prechádzať popri mojej kaplnke a zrazu som vedel, že vy ste môj učiteľ!"

„Vúf!" Teyani si plesla rukou po čele. „To je hlboké!"

Zar sa na ňu pozrel.

„Len môj názor!" povedala. „Môžem povedať svoj názor, nie?"

Aparalgon hľadel nad jej hlavu a jeho tvár vyjadrovala bezhraničnú vďačnosť.

„Veliteľ!" Khej Hrot-zavolal z dúhovej kaplnky. „Zbadali sme duchov! Pri brehu rieky Fontelayny, dvadsať minút cesty, severovýchodne od hlavných brán. Tentokrát je ich pätnásť!"

„Takže sa preskupili!"

„Alebo dostali posily."

„Hneď som naspäť," Zar ukončil Hrot-komunikáciu.

Zavolal Archívnu Halu Jedna.

Odozva bola okamžitá, kvalita priestoru kaplnky sa zmenila. Džervinova prítomnosť bola taká silná, akoby stál po Teyaninom boku.

Ona a Zar udržiavali očný kontakt. Od Orla k Orlovi. Večná belosť. Navždy láska.

„Majster Zar, teraz sa musím vrátiť do kaplnky Sivých Rúch Anjela Úsvitu, aby sa to nezákonné nedorozumenie mohlo objasniť. Či nehovorí Zákon..."

„Aparalgon," Zarov pohľad zostal v jednote s Teyaniným, „naozaj sa chceš prebudiť?"

„Zákonne samozrejme, Majster Zar! Či Maveron nehovorí, 'Pokiaľ nechceš prebudenie celým svojim srdcom, celou svojou bytosťou, a viac ako čokoľvek iné, nikdy sa neprebudíš?'"

Zar sa obrátil k Aparalgonovi a vnoril Hrom do jeho očí, „Potom sa nikdy nevracaj do kaplnky Sivých Rúch, Aparalgon. Staň sa novým človekom. Zmeň svoje cesty. Otvor sa Svetlu Pána!"

„Ale..." Nezákonne šokovaný, Aparalgon civel na Zara s úplným zmätením. Ale nezostal mimo.

Spomínajúc si na svoje študentské roky, Zar presne vedel, ako sa cíti.

Pri Zarovi zvolil Džervin odlišnú taktiku. Nechal ho so spáčmi Lososového Rúcha, až kým ich nemal natoľko plné zuby, že mu nezostávalo nič iné, len odísť. Ale to bolo pred rokmi, keď bolo kráľovstvo ešte stále večné.

Teraz už boli dni zrátané. Počítala sa každá minúta.

Ak vôbec bola nejaká šanca, aby sa tento spáč prebudil, muselo to byť sakramentsky skoro.

Zar ho potiahol za ruku, „Môžeš chodiť?"

S masívnou injekciou životnej sily, ktorú dostal, nemal mladý kňaz žiadny problém udržať sa na nohách.

„Vieš, kde je kaplnka Pána Ganu?" opýtal sa ho Zar.

Príliš zdrvený, aby dokázal odpovedať, Aparalgon len prikývol.

„Ak potrebuješ miesto na prespanie, choď tam! Popros boha, aby ťa inšpiroval," povedal s nekonečnou nehou Orla.

Spať mimo kaplnky Anjela Úsvitu?

Aparalgon potriasol hlavou.

To, čo sa od neho žiadalo, bolo nemožné.

Zar mu rozumel. Položil ruku na plece mladého muža, zaplaviac ho Orlovou vrúcnosťou.

„Veliteľ!" opäť Hrot-zavolal Khej. „Zase sme ich zbadali. Už ich nie je pätnásť, ale šestnásť!"

Zar sa obrátil k Teyani, „Naozaj musím ísť!"

Zaplavila ho svojou láskou.

Aparalgonovi povedal, „Čoskoro sa porozprávame!" A rozbehol sa smerom ku katakombám. Aparalgonove zničenie ťaživo spočívalo na jeho hrudi.

Ale odkiaľ prišiel ten nápad, aby si Aparalgon oholil hlavu?

Priamo z Nebies Zjavenia.

Och, bohovia!

20.6 Niekto

Šestnástich nefilimských duchov spozorovali tej noci v lese ešte trikrát, zakaždým na inom mieste, a vždy menej ako polhodinu cesty od svätyne.

Jednou z vecí, ktoré nedávali žiaden zmysel, bol fakt, že sa vôbec nepokúšali zničiť detekčné polia, ktoré Správcovia Polí v lese rozmiestnili. Keby boli chceli, netrvalo by im dlho, kým by zničili väčšinu vysokocitlivých detekčných polí, čo by nesmierne sťažilo zisťovanie ich prítomnosti.

Ale vec, ktorá dávala najmenší zmysel, bola ich dlhodobá taktika - prečo sa zdržovali v okolí namiesto toho, aby zaútočili? Načo čakali?

Žeby na armádu obrov?

Dal sa ľahko vidieť dôvod, prečo by obri chceli najprv vyslať niekoľko prieskumníkov, aby zmapovali terén a špehovali polia. To všetko sa dalo stihnúť za týždeň. Ale šestnásť mužov a celé mesiace a mesiace...

Bolo neskoro v noci. Svätyňa spala. Ferman a Ašok boli so Zarom v dúhovej hale, monitorovali detekčné polia.

„Ak sú to obri, na koho čakáme, už to dlho nepotrvá," uškrnul sa Ašok a prešiel si rukou cez krátke tmavé vlasy.

Z Lazéry Vlnko práve poslal najnovšie správy. Potrvá to už len niekoľko dní, kým Zelená Garda dosiahne Perentije, kde na nich čaká Haravan. Neočakávalo sa, že by dovtedy narazili na nejaký vážny odpor. Dobyli už sedem krajov, pričom roztopili všetky svätyne, zničili všetky polia, spustošili všetky väčšie mestá, a nezobrali žiadnych zajatcov. Masaker, nefilimský štýl.

Čo sa odohrá v Perentije? Celé kráľovstvo zadržiavalo dych. Ak by sa Haravan Prudký držal, bola tu šanca, že by Kráľ mohol vojnu proti obrom vyhrať. Ale ak by bola deviata armáda porazená, potom... sa kráľovstvo nutne ocitne v úplnom chaose.

Zato sieť bola v najlepšom stave za posledných pár mesiacov. Medicína obrov jej robila dobre. Vďaka ich dobrej práci boli mlyny Zákona zastavené už v trinástich krajoch. Prestali sa vykonávať tisíce rituálov. Táto situácia bola potenciálne výbušná, keďže mnohé rituály slúžili nato, aby vyrovnávali účinok iných rituálov. Kedykoľvek sa dali očakávať veľké katastrofy: príroda sa mohla vymknúť spod kontroly, mohli vybuchnúť prastaré sopky, mohli sa vyskytnúť aj záplavové vlny. Bola to len otázka týždňov, kedy sieť opäť zachvátia kŕče.

Potom bude nasledovať fáza paradoxnej jasnosti - čas pre prenos Archívu.

Ale z toho, ako sa veci vyvíjali, to vyzeralo, že obri dosiahnu Lazéru ešte pred ďalšou krízou siete. Preto bolo rozhodnuté, že ak Zelená Garda postúpi ďalej ako za Perentije, Správcovia Polí vyšlú destabilizačnú vlnu, ktorá sieťou otrasie a urýchli nástup krízovej fázy.

A to potom, ako ju celý život láskavo sceľovali!

To Správcom lámalo srdcia. Ako by vôbec mohli ublížiť sieti polí, sieti, ktorá bola ľudským bytostiam daná ako znamenie Lásky samotného Pána Melchisedeka. Bolo to ako bodnúť vlastnú matku do chrbta. Ťažko si predstaviť horší zločin proti Zákonu.

Bystrozraký Ašok sa obrátil k Zarovi, „Keby nebolo tých prekliatych nefilimských duchov, ktorí táboria pred našimi dverami, už by si nám dal signál na zmasakrovanie siete Stredu Severu a vykonanie prenosu, však?"

Ferman si zahryzol do pery.

Zar sa stal Bielym Orlom, „Čo myslíš ty, Ašok? Keby si velil ty, čo by si urobil?"

„Myslím, že by sme boli šialení, keby sme to neurobili. Ale som rád, že nevelím ja."

Človeku, ktorý by vydal taký príkaz, by jeho karmu nikto nezávidel.

„Spod hlavnej kuchyne dostávam signál potkana!" oznámil Ferman a spustil deratizačné pole. Ašokovi povedal, „Zajtra budeš musieť ísť a tie kuchyne vyčistiť."

Dvadsaťdvaročný muž sa chytil za hlavu, akoby mu Ferman práve prikázal, že musí ísť sám pozabíjať všetkých Nefilim.

„Je to taký problém?" pýtal sa Zar.

Ašok sa uškrnul, „Potkany nie. Ale Múdre Čarodejnice! Z nejakého nezákonného dôvodu je ich v kuchyni vždy niekoľko. To množstvo nadávok, ktoré musím zniesť zakaždým, keď tam idem..."

Ferman sa zasmial, „Chlapec môj, som si istý, že Majster Džervin by povedal, že je to výborné pre tvoj duchovný vývoj!"

„Zákonne určite!" prisvedčil Zar.

Ašok sa hral s jedným z on-kameňov z tašky Lovca, ktorého Zar zabil.

„Čo si myslíš o tomto kameni?" spýtal sa ho Zar.

„Perfektný! Dokonale homogénny, nerozpustí sa ani v prvotriednom bielom slize, dokáže uchovať intenzitu jedu, ktorá stačí na zabitie dvadsiatich mužov naraz. Poviem ti, Správca, ktorý vykryštalizoval tento kúsok, to je niekto."

„Niekto..." Ferman zamyslene prikývol. Neskorá nočná hodina v ňom vzbudila filozofickú náladu. „Kto je to niekto?"

„Niekto je niekto, kto je niekto!" prehlásil Ašok s dogmatickou istotou. „Ja chcem byť niekto. Predtým ako zomriem."

„A nie si niekto?"

„Nie, v podstate nie. Som len Správca Polí, rovnako ako bol môj otec. A keby som tu nebol, bol by tu nejaký iný Správca Polí, ktorý by robil to, čo teraz robím ja. To nestačí nato, aby som bol niekto."

Fascinovaný, Zar sa učinil jedným s Džervinovou prítomnosťou, „Tak kto je potom niekto?"

„Ty si niekto, Veliteľ!"

„Ale predo mnou boli stovky iných Hnedých Rúch," namietal Zar. „Áno, ale ty si iný! Nie si ako Majster Lermon alebo Majster Vlnko. Ty si ty. A urobil si veci, ktoré neurobil nikto iný. Alebo si zoberme týchto skurvených nefilimských duchov - oni sú niekto! Sú to najlepší posratí Hrot-bojovníci v kráľovstve. Je ich len šestnásť, ale druhú Kráľovu armádu by dokázali vyprášiť celkom sami."

Desivé, ale pravdepodobne pravdivé.

„Takže ako sa plánuješ stať niekým, Ašok?"

„Neviem," poškrabal si hlavu. „Problém je, že som si to nechal na poslednú chvíľu. Hlúpe! Hlúpe! Teraz zomriem a som nikto."

Ticho ako na konci času.

Archívna Hala Jedna zniesla na mladého muža svoj súcit.

„A v hlavnej kuchyni máme ďalšieho potkana!" oznámil Ferman. „Ale Ašok, uvedomuješ si, že ty si mimoriadny Správca Polí? Môžeš mi veriť, v kráľovstve nie je veľa Správcov, ktorí dokážu klásť polia tak ako muži nášho tímu. A Lord Proston s tým súhlasí!"

„Ale to znamená byť dobrý, nie byť niekto!" odvetil Ašok.

Zjavne to nestačilo na uspokojenie novoobjavenej identity mladého muža.

„Mm..." Pery našpúlené dopredu, Ferman sa pýtal sám seba, či je niekto.

To sú tie čudné otázky, ktoré chodia po rozume tým, ktorí pracujú neskoro do noci.

O niekoľko minút neskôr a pár kuchynských potkanov menej sa Ašok spýtal, „Myslíte si, že mám ešte čas, aby sa zo mňa mohol stať niekto? Ako sa z niekoho môže stať niekto za taký krátky čas?"

„Nalaď sa na Majstra Džervina v Archívnej Hale Jedna!" vo Fermanovom hlase sa zablysla prekvapujúca intenzita. „Modli sa k nemu celým svojim srdcom. Popros ho a on ti daruje svetlo, aby si sa mohol stať niekým. Času je málo, ale Hrom je silnejší ako čas!"

Ašokovi zasvietili oči. Bolo to viac ako len nádej. Ferman mu niečo sprostredkoval. Niť k Archívu.

Úder inšpirácie zanechal Zara v zamyslení.

Majster Ferman bol niekto.

Ašok zatvoril oči a obrátil sa na Archívnu Halu Jedna. Urobil zo svojho srdca plameň ašpirácie, zatiaľ čo Hrotom monitoroval polia.

„Môžeš ísť do svojej izby," Ferman ho uvoľnil zo služby. „Majster Zar a ja túto noc dokončíme sami."

Keď Ašok odišiel, Zar žasol, „Ťažko uveriť, ako sa za posledné dni zmenili! Pred niekoľkými mesiacmi by sme nikdy nemohli mať takýto rozhovor."

„Majster Džervin to predpovedal už dávno," povedal Ferman. „V poslednej hodine sa spiaci zobudia. Pravdaže, nie všetci. Ale bude ich dosť nato, aby nás poriadne prekvapili."

20.7 Umierajúce kráľovstvo

Nasledujúci deň, keď Zar došiel na kremačné polia, našiel zvyčajné pandemónium: rady mŕtvol, ktoré čakali na spálenie, malý hlúčik kňazov a kňažiek, ktorí okolo nich zákonne kvílili. Hustý dym z hraníc sa nezákonne snúbil s hmlou a spôsoboval, že vzduch sa stal lepkavým a zápach obzvlášť nepríjemným. Vyčerpaní nepretržitými kremačnými rituálmi, Služobníci Mŕtvych vykonávali obrady stále pomalšie a pomalšie, čím sa zápcha ešte viac zhoršovala. A aby to bolo ešte horšie, oni sami umierali, jeden po druhom. Nielen kvôli moru, ale aj zo zúfalstva - toho zúfalstva, ktoré premohlo dobrých ľudí Eisraimu, keď sa teraz ukázalo, že svätyňu už nič nezachráni.

Na vykonávanie kremačných rituálov boli zhromaždení kňazi z viacerých rádov. Hneď od začiatku morovej epidémie išiel príkladom Melchard, ktorý od rána do večera požehnával mŕtvym a utešoval ich rodiny.

Bol to už štyridsiatyštvrtý deň za sebou, ktorý strávil spaľovaním mŕtvol a spievaním hymien zosnulým.

Keď Zar prišiel, Melchard stál pred kopou dymiaceho popola - posledného veľmajstra rádu Baradíny. Za ním stálo dvanásť kňazov Okrového Rúcha, s aurami dôkladne označkovanými zlovestnými čiernymi škvrnami.

Čoskoro už rádu Baradíny nebude.

Všetko, čo z neho zostane, bude pamäť polí.

Na kraji uličky si Zar všimol mŕtvolu Lososového Rúcha. Tvár nebolo vidieť, bola zakrytá špinavým ružovým plátnom. Ale Zarove nozdry rozoznali povedomý pach, hoci bol utopený v príšernom zápachu.

Artold?

Spočívajúc na Drakovi, Zar podišiel k mŕtvole a nadvihol pohrebnú plachtu. Urobiť niečo také bolo hrôzostrašne nezákonnou vecou, ale komu na tom záležalo!

Bol to on. Udržiavaná pohrebným poľom, jeho mŕtvola nejavila žiadne známky rozkladu. Jeho tvár bola tvárou spiaceho mladíka, blažene pokojná, nezaujatá svetom.

Do Zarovej mysle sa vtlačila otázka, „Kde je teraz?"

Prespáva svoju smrť, tak ako prespával svoj život.

Bolestne známe slová teraz zneli ako kliatba, „A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?"

Zar položil ruku na kňazove srdce a pocítil hnev, „Artold, Artold... ako si len mohol byť taký idiot!" A vyronil slzy ľútosti. „Prečo som sa ťa nepokúsil vytrhnúť z tvojich Lososových snov?"

Hneval sa na seba zato, že bol komplicom spánku.

Hneval sa na svet, za všetkých tých, ktorí zomreli ako spáči. Kremačné polia ich boli plné.

Rovnako ako jaskyne zúfalstva.

Skupina kvíliacich prerušila svoj zákonný plač, aby sa pozrela na Zara a Artoldovu odhalenú mŕtvolu. Boli zhrození. Dotýkať sa mŕtveho bolo vážnym prečinom proti Zákonu.

Zar pomyslel nato, že by ich mohol prebudiť jeden poriadny Dračí výkrik.

Melchard Hrot-zavolal, „Zar?"

„Melchard, prišiel som sa s tebou porozprávať," odpovedal cez Hrot.

„Zákonných desať minút by mi malo stačiť na dokončenie tohto rituálu," odvetil Melchard. A cez Hrot zalial Zara impulzom Hnedého Rúcha, vrúcnym, pokojným a rozľahlým ako Prichádzajúci Svet.

Zar prikryl Artolda pohrebnou plachtou a prešiel na okraj kremačných polí. Tam zastal a zatvoril oči. Zápach a lamentovanie na chvíľu zmizli. Dokázal počuť tok Rieky Spomienok. Ovoňať jej večnú vôňu. Spomenúť si na tú magickú chvíľu, keď si s Vlnkom povedali zbohom. Rieka hmkala, „Lietajúci Draci, Pán Melchisedek, ja a ty. Navždy jedno v Láske."

To, čo je, bude navždy.

„Zar!" zavolala ho Muridji.

Zar opäť otvoril oči pre umierajúce kráľovstvo.

„Zar!" Prorokyňa Purpurového Rúcha cupitala popri mŕtvolách, nasledovaná Aparalgonom Sivého Rúcha. Jeho tvár bola stále spuchnutá od bitky, pod ľavým okom mal veľkú kosákovitú modrinu, ale zdalo sa, že kráča s ľahkosťou. Dokonca mal na sebe čisto nové sivé rúcho.

Keď bol Pán Melchisedek patrične pochválený, Aparalgon poznamenal, „Naše cesty sa opäť stretávajú, Majster Zar! Ďalšia zákonná zhoda okolností! Či nehovorí Zákon..."

„Kde si ho našla?" opýtal sa Zar Muridji.

„Dnes, o tretej ráno, sa túlal po chodbách ženského krídla," povedala. „Tak som ho nakŕmila a dala mu slušné rúcho."

„Takže si sa nevrátil do kaplnky Sivých Rúch!" zvolal Zar a jeho záujem o kráľovstvo bol opäť obnovený. „A kde si potom spal?"

„Nikde, Majster Zar. Či Maveron nehovorí, 'Spánok je nepriateľ' a..."

„Potom, ako som ho nakŕmila, sa zrútil na zem. Štvorhodinová cesta sférami," poopravila ho Muridji a Aparalgon sa cítil trápne.

Zar ho potľapkal po pleci a zlomyseľne mu povedal, „Aparalgon, na spánku predsa nie je nič zlé."

Hlboko zmätený, Aparalgon sa zahľadel do zadymených hmiel.

„Takže čo plánuješ teraz robiť?"

„Prišiel som sa prihlásiť ako dočasný Služobník Mŕtvych," prehlásil kňaz Sivého Rúcha, znovunadobudnúc svoje zákonné sebavedomie.

„Naozaj si myslíš, že toto je správne miesto pre tohto zákonného chlapca?" Muridji sa spýtavo pozrela na Zara.

Obkolesený všetkou tou špinou, bolo ťažké si predstaviť, že by tu Aparalgon vydržal dlhšie ako týždeň.

Zarovi sa tá situácia absolútne nepáčila. Ale Rieka Spomienok stále pretekala jeho srdcom a tak zladil svoju čistú fontánu s Archívnou Halou Jedna.

Vedenie Hromu.

V prívale takmer-Hlasu z neho vyšlo, „Áno! Pre Aparalgona si nedokážem predstaviť vhodnejšie miesto."

Aparalgon sa extaticky usmial, dôverujúc, že jeho osud je v Božích rukách.

„Tak teda dobre," vzdychla si Muridji. „Aj tak už bude treba spaľovať menej tiel, keď teraz ľudia opúšťajú svätyňu."

Zar sa zamračil, „A to má byť čo v Zákone?"

„Nepočul si o tom? Kňazi Balthama a Zákonní Služobníci Mystérií Boha Nektára sa rozhodli odísť. Na juh. Do svätyne Berýlie."

Dobrovoľný exil!

Iba pred niekoľkými mesiacmi by to bývalo nemysliteľné.

„Sú úplne vydesení, chytá ich panika," povedala Muridji, „ale možno sa ani veľmi nemýlia."

Zar si zmätene ťahal bradu, „Ale prečo jednoducho neopustia svoje telá, keď chcú odísť?"

Bolo to také neatlantské.

Muridji len pokrčila plecami, „Musí to byť tou špinou, ktorá visí v priestore. Toľko ľudí sa v týchto dňoch zbláznilo. Je toho plno po celom kraji. Ľudia robia nezákonné veci, akým by si sotva uveril!"

Bolo to husté. Hmly boli také tmavé, že bolo ťažké povedať, či je deň alebo noc.

Rozrušené volanie cez tmu viditeľnú, „Zar?"

„Teyani!"

„Zar, prosím, príď sem. Stala sa hrozná vec. V kaplnke Zelených Rúch."

To sa nestávalo často, aby Teyani bola taká rozrušená.

Mier Archívnej Haly Jedna hneď odpovedal. Hovoril, „Priateľka moja... som s tebou, aj keď som ďaleko!"

Celou mojou mysľou, celým mojím srdcom.

Muridji pozorovala svetlo v Zarových očiach a žasla, aké bolo prosté. A také dokonale tiché.

Dokonca aj Aparalgon si všimol, že sa niečo deje. Ale ako sa k nim približoval zvuk krokov, vzpriamil sa a zákonne preniesol, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Pán Melchard, Najvyšší Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona Kraja Eisraimu z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva, Kráľa Atlantídy!"

Namiesto odpovede sa Melchard pripojil k tichu.

Nekonečnosť, slová nie sú potrebné.

Stvorenie, jedna iskra. Svetlo mimo času.

Nemohlo to vydržať, pravdaže. Ale čo na tom záležalo, keďže to bolo večné?

„Ďakujem ti," ozval sa Biely Orol cez tmu viditeľnú; jej hlas bol už pokojnejší. „Počkám tu na teba. Nemusíš bežať."

Muridji odišla a Aparalgon ju nasledoval ako káčatko.

Pobavení, Hnedé Rúcha sledovali, ako ten nepravdepodobný pár odcupital. Hovorila mu, „Predstavím ťa Zotharovi, Veľmajstrovi Služobníkov Mŕtvych. Jeho matka bola najlepšou priateľkou Pari-Ma Modrých Rúch, ktorá dobre poznala tvoju matku..."

Zar sa obrátil k najvyššiemu kňazovi, „Melchard, keďže sú už obri tak blízko, rozhodol som sa aplikovať Pipili-Homar variantu môjho plánu."

Podľa nej mali Melchard a Esrevin urobiť diverziu, vykonaním falošného prenosu Archívu. Melchard mal zaujať pozíciu vo Vrchoch Pipili v Západných Planinách, Esrevin v Homarských Vrchoch v Kraji Severných Jazier. Použitím vysoko nabitých hermafrodických kameňov mali vykonať ohromný rituál, ktorý by bolo cítiť do veľkej diaľky a pritiahol by nepriateľov na západ. Lermon, Vlnko a Zar by sa zatiaľ s Archívnymi kameňmi presúvali na východ, na planinu Sorany.

Pre Melcharda a Esrevina to bol bolestný plán. Odhliadnuc od faktu, že budú s veľkou pravdepodobnosťou zabití, mohlo sa stať, že sa nestihnú včas dostať do Polí Pokoja a zúčastniť sa veľkého rituálu prenosu.

Ťažká obeta. Zmeškať príležitosť, ktorá sa vyskytne raz za desaťtisíc životov.

„Kedy chceš, aby som odišiel do Vrchov Pipili?" spýtal sa Melchard a jeho hlas prúdil ako Rieka Spomienok.

„Čoskoro. Možno už za pár dní. Závisí to od toho, ako si bude počínať deviata armáda pri Perentije."

„Myslíš, že majú proti Zelenej Garde nejakú šancu?"

„Proston si myslí, že Generál Haravan by nás celkom dobre mohol prekvapiť. Tak či onak, čas sa blíži. Ďalšia vec: keď odídeš zo svätyne, chcem, aby si so sebou zobral Namrona a jeho mužov."

„Nebudeš ich potrebovať tu?" pýtal sa Melchard. „Ja nepotrebujem sprievod, dokážem sa o seba postarať. Obri-neobri, do Vrchov Pipili dôjdem. Moje slovo Hromu!"

„Ak chceme, aby táto operácia vyzerala dôveryhodne, musíme ju hrať podľa zákonných pravidiel." Zar bol neoblomný, „Budeš doprevádzaný desiatimi mužmi ozbrojenými viac ako piatimi tisíckami zbraní z mäkkých kameňov."

„Áno, Veliteľ!" Melchard použil zákonnú intonáciu vojaka prijímajúceho rozkaz. A usmial sa ako srdce Zákona.

Odzbrojujúca spontánnosť Rieky Spomienok.

Vdychujúc dym, ignorujúc zápach a plač zákonných plačiek, udržiavali večnosť vo svojich pohľadoch.

„My dvaja sme sa nikdy naozaj neporozprávali, však?" povedal Zar. „Mohli by sme to urobiť, kým odídeš."

„Tiež by som bol rád," povedal Melchard.

Blížil sa k nim Služobník Mŕtvych, „Pán Melchard! Perkon Lososového Rúcha je nezákonne chorý, nemôže dokončiť kremačný rituál. Čo máme robiť?"

Melchard sa vrátil k mŕtvym. Zar sa vybral do katakomb.

20.8 Zločin

Kaplnka Zelených Rúch sa nachádzala na vzdialenom konci ženského krídla svätyne. Keď sa Zar vynoril z katakomb, na jeho nos zaútočili odporné astrálne pachy. Bolo to ako pristáť v jaskyniach zúfalstva.

Bola to pomerne malá budova na konci dlhej, prerastenej záhrady. Záhradné polia boli v tejto oblasti nefunkčné už niekoľko mesiacov. Keďže neboli súčasťou tisícdvestodvanástich polí, ktoré mali byť prenesené do Archívu, Správcovia Polí nemali čas ich opraviť. Výsledkom bol nezákonný zmätok vysokých kríkov a buriny. Depresívny pohľad - už žiadne kvetinové záhony usporiadané do harmonických geometrických tvarov, žiadne lahodné astrálne vône. Mágia víl a iných jemných prírodných bytostí zmizla. Všetko, čo zostalo, bolo zelené peklo; príroda, ktorá sa nezákonne zbláznila, škaredá ako koniec Zákona.

Ale astrálny zápach nešiel zo záhrady. Vychádzal z kaplnky. Zar pochopil situáciu v jedinom zavlnení nozdier: vo vnútri hnili mŕtvoly. Najmenej osem, usúdil. Rozklad sa vmiešaval do polí a šíril odporný astrálny zápach.

Šokujúca scéna. Nechať mŕtve telá rozkladať sa, bez vykonania očistných rituálov, bol ťažký zločin proti Zákonu.

Na jednom konci záhrady stála Teyani, vzpriamená, osamotená, jej Belosť v ostrom kontraste s miestom beznádejnej temnoty.

Zar sa k nej rozbehol.

Neodzneli žiadne zákonné pozdravy. Teyani smútila, „Ako som to len mohla dopustiť," zašepkala, stuhnutá, jej oči upreté na kaplnku, ktorej zlovestne temná silueta sa nejasne črtala v hmlách.

Zar jej mohol povedať, že podobné incidenty sa s veľkou pravdepodobnosťou odohrávajú po celom kraji. Namiesto toho ju ale zobral za rameno, „Poď. Ideme preč."

„Nemôžem len tak odísť a nechať toto za sebou!"

„Nechaj to na mňa. Ja sa o to postarám."

Teyani bola stuhnutá. „Tieto ženy mi dôverovali. Nechať ich takto zomrieť nie je nič menšie ako zločin. Keby..."

„Teyani!" S nehou Bieleho Orla, ale na prahu Hlasu, Zar opakoval jej meno, „Teyani! Teyani...!", aby ju vytrhol z jej stavu.

„Ideme!" začal kráčať a ťahal ju so sebou za rameno.

Zmäkla a mlčky kráčala po jeho boku.

Spočívajúc na svojej podstate v diaľavách, nasával hudobný elixír priestorov Lietajúcich Drakov za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti.

Na konci uličky sa obrátila naspäť, „Čo urobíš s tou kaplnkou?"

Takéto nečisté vibrácie dokázali zamoriť celé okolie, učiniť vzduch nedýchateľným, spôsobovať choroby. Bola potrebná veľká očista.

„V tomto štádiu nevidím iné riešenie ako budovu spáliť," rozhodol Zar. Plas vyzeral byť na to dostatočne suchý. „Moji Správcovia vytvoria okolo budovy pole, ktoré zamedzí šíreniu ohňa a astrálnych pachov."

Zhrozená, hľadiac rovno pred seba, pozorujúc kráľovstvo len z diaľky, Teyani zašepkala verš z knihy Maveron, „Budú páliť svoje vlastné kaplnky!"

Držiac ju za rameno, Zar sa dal opäť do kroku.

Keď dosiahli Hrot-navigované chodby, stretli skupinu kňažiek odetých v tmavomodrých rúchach. Niesli so sebou ťažké tašky a koše. Ženy Teyani nepozdravili. S prázdnym výrazom v očiach, nezákonne ju ignorujúc, rýchlo kráčali ďalej.

Opustiť svätyňu bez povolenia!

Teyani zastavila, aby im požehnala, „Nech na vás Pán Melchisedek na vašej ceste zosiela Svoje Svetlo!"

Tváriac sa, že nepočujú, kňažky išli ďalej.

Zar bol v rozpakoch. Ak chceli odísť, prečo jednoducho neopustili svoje telá?

Zdalo sa, že v týchto dňoch už ľudia smrti nedôverujú.

Teyani začula jeho myšlienky. „Hrozia sa obrov," povedala. „Boja sa, že keby ich obri zabili, nemusel by zostať nikto, kto by pre ne vykonal pohrebné rituály. Obri by dokonca mohli zožrať ich telá!"

Zákon hovoril, 'Nezákonná smrť, nezákonné znovuzrodenie.' Bez príslušných pohrebných rituálov sa mohla duša reinkarnovať ako magot, alebo dokonca celý eón zostať v prechodných svetoch.

V ďalšej chodbe, kde stretli ďalšie dve odchádzajúce kňažky, sa Zar pokúsil zmeniť tému, „Ako sa má Antaria?"

Teyani najprv požehnala dvom kňažkám, až potom odpovedala, „Antaria je takmer úplne vyliečená, ale Synovia Apolóna už poslali signál. Zajtra v noci má šestnásť kňažiek odísť do trojuholníka."

To bola zďaleka najlepšia správa dňa - odhliadnuc od skutočnosti, že sa bude treba zbaviť ďalších šestnástich tiel, a že Teyani zostane celkom sama.

Mlčky prešli popri bývalej kaplnke kňažiek Úsvitu Stvorenia. Čudne tvarované kríky na nádvorí už neniesli bobule a sláviky zmizli. Ale vibrácia bola stále úplne mimo kráľovstva. Šepot Lietajúcich Drakov, pieseň stvorenia, mágia mimo všetkého, čo by atlantský jazyk dokázal vyjadriť.

Do jej očí to vnieslo trochu ohňa.

„A čo ty, Zar? Ako dlho ešte potrvá, kým opustíš svätyňu?" opýtala sa Teyani.

„Nie viac ako pár týždňov. Ale pravdepodobne ešte menej."

Hlasom, ktorý neponechával žiadne miesto pre polemiku, Teyani oznámila, „Rozhodla som sa, že kým tu budeš ty, zostanem aj ja. V deň, keď odídeš, nechám Orla, aby ma zobral k sebe."

Na Veľký Tanec Milencov.

20.9 Planiny Ašerbanu, kraj Perentije

V snehu ležalo päťdesiatsedem mŕtvych tiel nefilimských vojakov; ich telá boli ešte teplé.

„Ale kto toto urobil?" ziapal nefilimský dôstojník, ktorý práve došiel na miesto. „Začali obri svoj útok?"

Vojak, ktorý šiel za ním, povedal, „Museli, Najzákonnejší Dôstojník. Kto iný?"

„Ale kde sú obri? A prečo by zabíjali iba nefilimských vojakov?"

Nepochopiteľne, nenefilimskí vojaci bataliónu boli všetci ušetrení. Iba tí s nefilimským korením v krvi podľahli tej zbrani, alebo čo to bolo.

„Koľko dôstojníkov bolo zabitých?"

„Štyria, Najzákonnejší Dôstojník."

V deviatej armáde boli všetci dôstojníci Nefilim.

V pustej krajine planín Ašerbanu boli hmly zvyčajne také husté, že človek nedovidel ďalej ako na vlastné nohy. Ten deň bolo ale nezvyčajne jasné počasie, s viditeľnosťou aspoň tridsať zákonných stôp.

Pribehol k nim vojak, „Nevieme nájsť po obroch žiadnu známku, Najzákonnejší Dôstojník. Ani stopy. A to už týždeň nesnežilo."

„Akaran?" ozval sa hlas cez tmu viditeľnú.

„Tu, Eštjehel! Po tvojej ľavej ruke," odvetil dôstojník.

Z hmiel sa vynorila karmínová silueta.

„Našiel si niečo?"

Eštjehel bol v šoku a vyzeral byť nezákonne bledý, „Musím s tebou hovoriť, Akaran."

„Odíďte!" Akaran ležérne mávol rukou a poslal dvoch vojakov preč. S Eštjehelom kráčali preč od mŕtvol, „Takže?"

„Akaran! Je to... nechutné. Pole, ktoré zabilo našich mužov..." Eštjehelove ústa boli skrivené od hnevu, „...to neboli obri! Bolo odpálené z paláca Kráľa. Naši Správcovia Polí vystopovali odtlačok."

„Chyba?"

„Nie, nie chyba. Hrozba! Pred dvoma hodinami dostal Generál Haravan správu z Kráľovho paláca. Hovorila, 'Bojujte na smrť, inak ani jeden z vašich mužov neunikne hnevu Kráľa Atlantídy!'"

Akaran tomu nedokázal uveriť, „Ale prečo zabíjať iba Nefilim?"

„Je to pole pomsty! Správcovia Kráľovho paláca ho vytvorili, aby ukázali, že dokážu zasiahnuť nefilimské obyvateľstvo kdekoľvek v kráľovstve."

„Ale veď to je odporné! Kráľovi sme predsa vždy slúžili s úplnou lojalitou."

„Akaran!" Bežal k nim ďalší Karmínový dôstojník. „Akaran, môj brat Mueišt je mŕtvy!" Rozzúrene vrieskal, „Pomstu, Akaran! Žiadam pomstu!"

Akaran na neho Hlas-zareval, „Nikto neurobí nič bez môjho rozkazu!"

Muž klesol na kolená a bil sa do hrude. „Akaran! Oni zabili môjho brata! Môjho brata!" plakal. Do snehu padali slzy rozpálené zúrivosťou.

Z hmiel sa vynorili ďalší dvaja Karmínoví dôstojníci.

„A vy tu čo robíte?" kričal na nich Akaran. „Kto vám prikázal opustiť svoje miesta?"

„Generál Haravan! Všetci nefilimskí dôstojníci sa majú postupne vystriedať a preskúmať miesto masakry. Sám Generál Haravan príde za chvíľu."

Každú minútu prichádzalo viac dôstojníkov. Chodili od mŕtvoly k mŕtvole, úzkostliví zistiť, ako smrť udrela. Utvorili sa skupinky, ktoré hlučne vyjadrovali svoje rozhorčenie.

Medzi nimi uvidel Akaran Berika, dôstojníka, ktorý velil Správcom Polí deviatej armády. Zobral ho nabok. Priamo sa ho spýtal, „Ako si môžeme byť istí, že za tým nie sú obri?"

„Akaran, sedemnásti moji Správcovia boli svedkami vlny, ktorá spustila smrtiace pole. Vlna pochádzala z Kráľovho paláca."

„Nemôže to byť nejaký druh úskoku? Alebo chyba?"

Berik bol rovnako zúrivý ako ostatní, „Chyba, len dve hodiny potom, ako Kráľ poslal svoju hrozbu?"

Takéto vyhrážky neboli v Kráľovskej armáde nezvyčajné, ale bolo to poprvýkrát za generácie, čo nejakú dostala deviata armáda.

„Kto presne tú hrozbu poslal?"

„Vynikajúci Lord Poporenon, Prvý Poradca Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa. Ja a sedem dôstojníkov sme boli pri tom, keď Generál Haravan tú hrozbu prijal. Ja toho Poporenona poznám! Bol to on, moje slovo dôstojníka."

Iróniou bolo, že sám Lord Poporenon bol Nefilim. Zdalo sa, že príkaz na zabíjanie jeho vlastných ľudí ho ani v najmenšom nerozrušil.

Akaranovu tvár zahalila hlboká vlna smútku. „Obávam sa, že týmto lordom Kráľovského paláca unikla pointa."

Berik zovrel čeľuste, „To sme ale vedeli už dlho, nie?"

„Generál Haravan je tu!" zakričal dôstojník.

Všetci stíchli a postavili sa do pozoru.

Generál Haravan bol vysoký muž, pred päťdesiatkou, s mimoriadne ostrými čiernymi očami a dlhými červenými vlasmi, ktoré nosil zviazané v cope. Bol známy svojim úškrnom, ktorý zriedka opúšťal jeho tvár, a vďaka ktorému mal pravé líce zvraštené a pravé oko napoly zavreté.

Toho dňa sa neuškŕňal. Strohý a prísny, prechádzal sa pomedzi mŕtvoly. Dôstojník, ktorého brat bol zabitý, plakal. Haravan si ho všimol, podišiel k nemu a položil ruku na jeho plece.

To nebola u generálov bežná vec, ale nebolo to pre nič, že Haravana jeho muži zbožňovali.

„Toto," povedal Haravan nahnevaným hlasom, „sa nikdy nemalo stať!"

So slzami stekajúcimi po tvári, dôstojník sa mu prikývnutím poďakoval.

Empatický, Haravan to vyslovil ešte raz, tentokrát Hlasom, „Nikdy!"

Cez hmly k dôstojníkom doľahlo zlovestné zapraskanie jeho hánok, ako zaťal svoje päste a vedeli, čo sa ide diať. Haravan Prudký sa chystal na jeden zo svojich Hlas-vreskov.

Prišlo to so silou vetra Podsvetia.

Bolo to divoké, neľudské. Roztrhlo to hmly ako nôž prerezávajúci zvieracie vnútornosti.

Nefilimské korenie učinené zvukom, bol to výkrik zúrivosti.

Donútení silou Haravanovho Hlasu, dôstojníci začali vrieskať spolu s ním. Zmenili sa na svorku zavýjajúcich vlkov, hladných po pomste; už teraz cítili krv. Opití jedom Strážcov, dupali po snehu, chrochtali, brechali, vrieskali od zúrivosti.

Neskôr, v súkromí svojho stanu, vybral Generál Haravan zo svojho vrecka malý mäkký kameň a vytvoril okolo seba ochranné pole. Spočívajúc na sile tohto veľmi zvláštneho kameňa, vytvoril Hrot-komunikačnú linku cez nebesá Strážcov, úplne nezistiteľnú pre Správcov Polí deviatej armády.

„Samoan?" zavolal.

Z Východného Polostrova, nový vodca gildy nekromancerov okamžite Hrot-odpovedal, „Generál Haravan! Ako to išlo?"

„Presne ako sme to naplánovali. Poporenon bol perfektný."

„Skvelé!" potešil sa Samoan.

„Povedzte Fornanovi a Bazalingerovi, aby zostali tam, kde teraz sú," povedal Haravan. „Potrebujem ešte jeden alebo dva dni, aby som dokončil prípravu svojich dôstojníkov."

„Generál Fornan bude čakať na vaše pokyny," uistil ho Samoan.

„Dobre. Zajtra ráno, v prítomnosti mojich dôstojníkov, zavolám Lordovi Poporenonovi a budem žiadať ospravedlnenie. Len mu povedzte, aby bol sám sebou: arogantný a bezcitný."

Samoan sa sardonicky nekromancersky zasmial, „To bude ľahké. Ešte niečo?"

„Nateraz nič."

„Výborne, výborne. Generál Haravan, Jeho Excelencia Bobros a Hlavný Dvorný Mág Afran Kesborn ma požiadali, aby som vám odkázal, ako veľmi sa tešia na stretnutie s vami."

Haravan nebol ten druh človeka, ktorý zmäkne pri zvuku sirupových slov. Povedal len „Všetka sláva Strážcom a ich synom!" a ukončil spojenie.

Mysliac na Kráľa Atlantídy, generálovi sa na tvári objavil jeho pokrútený úškrn. A podľa spôsobu nefilimských nekromancerov ozdobil karmínový koberec svojho stanu hustým pľuvancom.

20.10 Vynálezy, časť prvá

Na kremačných poliach bol Aparalgon práve uprostred pohrebného rituálu, keď ním otriaslo silné Hlas-zapískanie.

Vystrašený sa obrátil.

„Majster Zar!" kňaz Sivého Rúcha sa usmial ako Zákon, „Aká zákonná zho..."

„Povedz Perkonovi, aby dokončil tvoj rituál!" povedal mu Zar. „Beriem ťa na prechádzku."

Extatický, Aparalgon opustil svoju kopu dymiaceho popola a išiel zobudiť Perkona Lososového Rúcha, ktorý zákonne driemal vedľa kremačných polí.

Vo svätyni zostávalo už menej ako štyristo ľudí, takže na spaľovanie bolo čoraz menej a menej tiel. Kremačné polia sa postupne vracali do normálu.

Ale nie hmly! Tie boli každým dňom čoraz temnejšie a ťažšie. Atmosféra vo svätyni sa stávala čoraz ťaživejšou, čo veľmi sťažovalo dýchanie.

Aparalgon sa zákonne dôstojne vrátil a dvojica sa vydala do prázdnych uličiek stredovýchodnej enklávy.

„Prečo myslíš, že sú hmly také husté, Aparalgon?" opýtal sa Zar.

„Kvôli nezákonnému množstvu ľudí, ktorí v našom kraji zomreli na mor. Mnohí z nich nedostali pohrebné rituály. Astrálne fragmenty z rozkladu sa miešajú s chorou sieťou polí, čo vytvára hustú astrálnu atmosféru, vďaka ktorej sa cítime, akoby na nás prdelo Podsvetie," vysvetlil Aparalgon jedným dychom.

Zar bol príjemne prekvapený. „Pozoruhodne prebudená odpoveď! Ako si na to prišiel?"

„Majster Zothar, Veľmajster Služobníkov Mŕtvych, mi osvetlil tento bod Zákona."

„A čo ťa primälo opýtať sa?"

„Oslovil som Majstra Zothara, hľadajúc zákonné poučenie na tému polí, Majster Zar."

„Polí?" Zar si žmolil bradu s čoraz väčším záujmom.

Aparalgon sa začervenal, „Myslel som si, že keby som vedel viac o poliach... mohli by sa vyskytnúť príležitosti, kedy by som vám mohol byť užitočný, Majster Zar. Zákon hovorí, 'Slúž svojmu učiteľovi a dostane sa ti nektáru Zákona.'"

Dojatý, Zar Hnedého Rúcha si spomenul na Zara Lososového Rúcha a jeho zúfalé pokusy prebudiť sa, aby mohol stráviť viac času v spoločnosti Majstra Džervina.

Ale aby našiel Zara, Džervin kvôli nemu prešiel polovicu atlantského kontinentu! Zar neurobil nič preto, aby Aparalgona našiel. Aparalgon ho musel nájsť sám.

V jednote s Džervinovou Archívnou Halou, Zar sa opýtal, „Aparalgon, kde nachádzaš inšpiráciu? Kedy ti prichádzajú tieto nápady?"

„Väčšinou počas spánku, Majster Zar."

Zar vybuchol do smiechu.

A spomenul si, ako zakaždým, keď urobil krok smerom k Džervinovi, Džervin odpovedal tým, že urobil desať krokov k nemu. Ale čo by mohol on urobiť pre Aparalgona? Vytrénovať učeníka vyžadovalo roky trpezlivého úsilia. Pokiaľ sa Haravanovi nepodarí nejaký zázrak, bolo ťažké predstaviť si, že by obrom zabralo viac ako mesiac, kým dosiahnu Eisraim.

Zara prepadla hlboká vlna smútku. Prečo za ním Aparalgon prišiel v poslednej hodine?

Bolo ešte možné pre neho niečo urobiť?

Napriek svojim dobrým úmyslom bol mladý muž od prebudenia vzdialený ešte celé svety.

Prechádzali popri kaplnke Sivých Rúch. Rovnako ako väčšina kaplniek stredovýchodnej enklávy, bola úplne prázdna.

„Kam odišli tvoji Siví bratia?" spýtal sa Zar.

„Pred niekoľkými týždňami odišli hľadať zákonné útočište do svätyne Anjela Úsvitu v Tomoristane."

Hľadať útočisko v Tomoristane? Och, bohovia, ako len mohol byť niekto taký hlúpy! Ak obri pri Perentiji vyhrajú, z Tomoristanu budú za týždeň už len trosky.

„Si smutný, že si nemohol odísť s nimi?"

Aparalgon sa pozeral na zem, jeho plecia ťažké od skľúčenosti. „Odmietli sa so mnou rozprávať, dokonca aj môj otec. Zakaždým, keď som sa k nim priblížil, kričali na mňa, 'Choď preč! Ty už k našej kaste nepatríš!' a hádzali do mňa kamene."

Celé to znelo tak povedome! Spomínajúc na Matku Svetla, Zar položil svoju ruku na plece mladého muža, „Možno by sme ti mohli nájsť nejakú lepšiu kastu."

Aparalgon na neho hľadel s úplným zmätením.

Na druhej strane uličky, v kaplnke Vidieckych Božstiev, nezákonne bučali kravy.

Zar urobil grimasu, „Budeme musieť pre tieto úbohé zvieratá niečo urobiť. Už sú to dni, čo sa o nich naposledy niekto postaral."

„Môžem vám pomôcť, Majster Zar?" ponúkol sa ihneď Aparalgon.

„Už si sa niekedy dotkol kravy?"

„Nie, ale Kánon Starostlivosti o Kravy je súčasťou Zákona Sivých Rúch Anjela Úsvitu." Aparalgon začal spievať hymnu zákonného dojenia, „Ó, Božská Krava, Svetlo Štedrosti nášho Pána..."

„Statočný muž!" plesol ho po pleci Zar. „Keď som bol ja učeníkom, mal som z kráv hrôzu."

Aparalgon stál zákonne vzpriamene, pripravený byť vrhnutý do maštalí.

Ale Zar také niečo kravám nemohol urobiť. „Myslím, že pre tvoje schopnosti dokážem nájsť lepšie uplatnenie," povedal a zobral ho do bočnej uličky. „Mimochodom, aká bola tvoja funkcia v kaplnke Sivých Rúch?"

„Bol som Hlavný Zákonný Čistič Rituálnych Nástrojov pre Odpoludňajšie Slávnosti Ohňa," prehlásil Aparalgon zákonne skromným hlasom.

Bolestne nepoužiteľné.

„Takže vieš všetko o čistení. Zákonne vynikajúce!" Zar vyšpúlil pery a zamyslene prikývol.

Vo výbehu za kaplnkou Vidieckych Božstiev narazili na obrovské mravenisko. „Už si niekedy počul o Lietajúcich Drakoch, Aparalgon?"

„Obývajú nekonečnosti sfér diaľav," zaspieval Aparalgon.

„Správne a pravdivé! Teraz ti ukážem niečo, čo sa vo svätyni ešte nikdy nerobilo: toto pole prepája množstvo mravenísk a rezonuje s Lietajúcimi Drakmi Veľkého Mravca." Zar zobral Aparalgonov Hrot a napojil ho na mravčie pole. „Cítiš to?"

Aparalgon necítil nič. „Hlboké ako Zákon!" zákonne sa zamračil. „Ako hovorí Zákon, 'Muž Zákona, ako by si len mohol pochopiť hĺbku Zákona?' a..."

Spadla mu sánka. Jeho oči, doširoka otvorené, zaihrali čudnou žiarou. Zar spražil vyššiu časť Aparalgonovho stĺpca Ducha a vynútil rezonanciu s Veľkým Mravcom.

Aparalgon spadol na chrbát do blata výbehu.

Skok do bezhraničného priestoru.

Ďaleko, ďaleko od kráľovstva, ocitol sa v neopísateľnej rozľahlosti, okolo neho tancovali kryštalické geometrické tvary.

Zarov hlas bol pri ňom, „Počuješ hudbu?"

Zvuky s rozmerom. Zvuky nepochopiteľné. Hlas miliónov hviezd spievajúcich matematickú nekonečnosť.

„Vidíš to naľavo, v diaľke?"

Modrosť mimo všetkého, čo si ľudská myseľ dokáže predstaviť. Tiahla sa v dĺžke viac ako desiatich sfér Melchisedeka.

„Modrá Lagúna!" povedal mu hlas.

Medzitým v kráľovstve Zar pracoval na očistnom poli. „Rezonancia s Veľkým Mravcom bola stabilizovaná," Hrot-spojil sa s Khejom. „Za pár hodín by som mal byť schopný začať s očistou."

Masívna očista spočívajúca na nekonečnej jasnosti Veľkého Mravca, dostatočne mocná na to, aby vyčistila hmly celej svätyne v priebehu niekoľkých minút.

Mágia Lietajúcich Drakov, veľkolepý štýl.

„Odtiaľto vyzerá byť úplne stabilné," Hrot-odvetil Khej. Usilujúc sa ovládnuť svoje vzrušenie, dodal, „Počúvaj, Veliteľ, aj my sme vymysleli nový typ poľa! Ašokov nápad. Chceli by sme ti ho ukázať. Mohol by si sa vrátiť do svojej spálne? Napríklad... hneď teraz?"

Bolo jasné, že to nemôže počkať.

„Nové pole? Ohó! Ale zákonne prečo nie! Načo slúži to pole?"

„Zabíjanie nefilimských Lovcov."

„Aké príhodné!"

Zar vrhol pohľad na Aparalgona, ktorý ležal v blaženom bezvedomí napoly ponorený v blate. Jedna možnosť bola odniesť ho do postele a dať mu jeden deň na zotavenie. Ale počítala sa každá minúta!

Použijúc silu Hrotu, Zar ho násilne vtiahol naspäť do jeho tela. Mocnou Hlas-frekvenciou zavolal, „Spiaci, zobuď sa!"

Aparalgon ihneď otvoril oči a ústa. Hľadel na nebo nad sebou.

„Aparalgon, volajú ma moji Správcovia Polí. Chcel by si ísť so mnou navštíviť moju kaplnku?"

Chvejúci sa slabý hlások, „Aba... bá..."

„Beriem to ako áno." Schmatol ho za ruku a Drak-svižne ho vytiahol na nohy.

„Bá... bá..." Tackajúc sa na nohách, jeho rúcho a temeno hlavy celé od blata, Aparalgon hľadel rovno pred seba, jeho oči osvetlené šialenou jasnosťou Veľkého Mravca.

Zar ho potiahol za ruku, „Stavím sa, že si ešte nikdy nenavštívil katakomby!"

Uvedený do pohybu silou Draka, Aparalgon sa potkol, „Bá..."

20.11 Vynálezy, časť druhá

Aparalgon práve začínal nadobúdať aké-také vnímanie kráľovstva, keď on a Zar došli do 'spálne'. Ašok, Khej, Galager, Ferman a Namron už na nich čakali. Muži neboli prekvapení, keď videli oblúkovitými kolonádami prichádzať dvoch mužov. Akonáhle Aparalgon vkročil do katakomb, jeho prítomnosť bola zachytená senzormi. „Privádzam domov hosťa," povedal Zar Správcom. Ale nečakali, že hosť bude Sivé Rúcho Anjela Úsvitu, celý od blata, oči nezákonne rozšírené a pohľad akoby práve požil svoju prvú dávku bylín pobláznenia.

Otvoril ústa, ale nevyšli z nich žiadne slová. S úplným zmätením pohliadol hore na strop. Kde to bol? Keď sa po strate vedomia prebudil, zistil, že beží za Majstrom Zarom cez čudné útroby, ktoré vyzerali ako Podsvetia a aj smrdeli ako Podsvetia. Teraz hľadel na dychberúce pole hviezd, ale predsa nemal pocit, že by opustil svoje telo.

„Veliteľ, máme problém," išiel na vec Namron. „Potrebujeme sa s tebou porozprávať... v súkromí."

Zar zobral Aparalgona hlbšie do spálne. „Urob si zákonné pohodlie. Užívaj si pole hviezd."

„Bá..."

„Za chvíľu som naspäť!" Zar Hrot-oddelil haly a ponechal Aparalgona v jeho vlastnej, maternici podobnej, tekutej tme poľa hviezd.

„Veliteľ, Lord Proston zmizol!" začal Namron. „Vyšiel si na svoju rannú prechádzku po priamej ceste Zákona. Ale namiesto toho, aby sa vrátil, odišiel hlavnou bránou svätyne."

„Senzorové polia ho sledovali až k rieke Fontelayne a pred pár minútami sme ho stratili," povedal Ferman.

„Hovoril s ním niekto?" opýtal sa Zar.

„Keď odchádzal, vyzeral byť úplne normálny," povedal Khej.

„Keď prechádzal portálom svätyne, Hrot-zavolal som mu. Povedal mi, že len potrebuje byť chvíľu sám," povedal Ferman.

„Úplne nezodpovedné," pokrútil hlavou Namron. „So všetkými tými Nefilim, ktorí sa v okolí potulujú! Teraz máme vážny bezpečnostný problém! Predstavte si, že ho chytia a prinútia rozprávať... sme v slize Podsvetia až potiaľto," ukázal palcom na svoj Hrot.

„Zobral si so sebou kľúčový kameň na Hrot-komunikáciu cez náš štít?"

„Vďaka Bohu, nie! Aj tak žiadny nepotreboval. Normálne chodieva každé ráno len na krátku prechádzku," povedal Ferman.

„A čo ak to boli Nefilim, ktorí ho vyviedli von zo svätyne? Nejaký druh Hrot-únosu," rozmýšľal nahlas Galager.

„Nemôžeme jednoducho ísť a kontaktovať ho cez Hrot?" spýtal sa Zar.

„Už som to skúsil. Použil som rôzne Hrot-frekvencie, ale vyzerá to, akoby sa od nás vedome odpojil," odpovedal Ferman.

„To nehovorí pre únos zo strany Nefilim!" povedal Khej. „Tí by ho nechali rozprávať, aby sme nespanikárili."

„Iba ak by ho použili ako návnadu, v nádeji, že opustíme našu kaplnku a pôjdeme ho hľadať," poznamenal Ašok.

„Je tu ešte iná možnosť," prihodil Galager s chladným cynizmom. „Možno to bol špión už od začiatku."

Lord Proston, špión! Tak to by bol koniec Zákona.

Ale komu alebo čomu sa dalo veriť v tomto rozpadávajúcom sa kráľovstve? Nikto sa preto ani nepokúsil namietať voči Galagerovej domnienke.

Drsné ticho; Namron hlučne prežúval svoj čierny koreň.

„Vybrať sa hľadať Prostona by bolo príliš nebezpečné," rozhodol Zar. „Takže to bude takto: všetkých našich Správcov povoláme naspäť do kaplnky, zmeníme všetky kľúče k štítu a budeme čakať."

Kým Ferman posielal Hrot-príkazy, Namron odišiel. Musel sa ísť postarať o kaplnku Zlatého Vajca, kde práve objavili šesť rozkladajúcich sa mŕtvol.

Zar zatlieskal rukami, Hrot-čistiac skľúčenú náladu v hale. Obrátil sa k mladým mužom a s ohňom v hlase sa opýtal, „Tak čo je s tým novým poľom, veľkí Správcovia?"

Ašokovi sa zablysli oči. Rýchlo rozprával, „Veliteľ! Potom, ako si zabil toho Lovca, som dostal nápad! Keď na teba Lovec zaútočil, vrhol na teba Hrot-impulz. Ten zanechal v poliach katakomb odtlačok. Tak som si ten odtlačok naštudoval a našiel spôsob, ako ho použiť ako spúšťač iného poľa, o ktorom som v posledných dňoch premýšľal. Vieš, že sieť je v poslednej dobe dosť krehká, tu a tam sa objavujú malé diery. Tak som si pomyslel, prečo neodviesť tieto Hrot-impulzy do týchto malých dier, aby sa zmenili na veľké diery?"

„Pochopil si tú myšlienku, Veliteľ?" vložil sa do toho Galager. „Lovec vrhne svoju Hrot-vlnu, vlna zasiahne sieť, urobí v nej dieru a chraps!" urobil názorný zvuk splaškov, „cez dieru mu do Hrotu spadne záplava elementálnych sračiek."

„A my sme to urobili!" Khej triumfálne pozdvihol obe päste. „Pole je plne utkané, rovno tu a funguje celú zákonnú míľu v okolí kaplnky."

„Ukážte mi to!" Zar hravo aktivoval svojho Draka. „Mám do vášho poľa vyslať kuren-džaya impulz?"

„Nemyslím si, že by to bolo múdre, Veliteľ," zasiahol Ferman. „Pri všetkej úcte, nevidím ako by si ty - alebo hocikto iný - dokázal prežiť túto pekelnú zbraň. Aj ten najmenší impulz by vyvolal masívnu vlnu elementálnych sračiek. Oveľa horšiu ako bola tá, ktorá takmer zabila Slečnu Hermínu Nepoškvrnenú, a k tomu skoncentrovanú do Hrotu."

Zar si žmolil bradu, urobilo to na neho nesmierny dojem. „Ako ste dostali tento nápad?"

„Celé týždne sme sa snažili prísť na niečo, čím by sme to mohli Lovcom natrieť - niečo, na čo nikdy nepomysleli," povedal Khej.

Galager sa hral s jedným z kameňov, ktoré sa našli v taške mŕtveho Lovca. „Je ťažké súťažiť proti týmto nefilimským bastardom! Sú takí dobrí! Na všetkých úrovniach nás nechávajú ďaleko za sebou."

Ako rozprávali, Zar Hrot-skúmal to pole. Bola to precízna práca a zdalo sa, že pole robí presne to, čo mladý Správca popísal.

„Čo na to hovoríš, Veliteľ?" opýtal sa Ašok, úzkostlivo očakávajúc verdikt.

Zar mu pohliadol priamo do očí, svietiac svetlom Archívnej Haly Jedna, „Hovorím, že Správca, ktorý navrhol toto pole, je niekto!"

20.12 Debakel

Slnko už takmer zapadlo, keď Ferman ohlásil, „Zachytávam Hrot blízko rieky Fontelayny. Je to on! Proston! Vracia sa naspäť do svätyne."

„Na ceste od rieky k hlavnému vchodu svätyne," potvrdil Arena.

Správcovia zamerali svoj detekčný arzenál naznačeným smerom. Muž bol sám. Nebola tu žiadna známka, že by niekto manipuloval s jeho energiou.

Ale kto si mohol byť istý?

Nefilimské umenie klamu bolo hlboké ako priepasť.

Hrot-komunikovať cez štít kaplnky bolo bez kameňa-kľúča nemožné. Ferman sa preto rozhodol vyjsť von a Hrot-zavolať Prostona. Ale ako vychádzal dverami Balthamovej vchodovej haly, ozval sa Lorenz, „Nefilim! Je ich osem, myslím. Sledujú Prostona. Sú nejakých tristo alebo štyristo zákonných stôp za ním."

Všetci už boli na najvyššom možnom stupni pohotovosti.

„Porozprávaj sa s ním, Ferman," prikázal Zar. „Ale Nefilim nespomínaj."

O niekoľko sekúnd neskôr Ferman Hrot-oznámil, „Proston chce schôdzku s nami všetkými a so Slečnou Teyani. Ale nechce povedať, čoho sa má týkať."

„Zachytili sme ôsmich Nefilim," potvrdili Khej a Galager. „Sú sotva tristo zákonných stôp za Prostonom."

Namron bol s Fermanom pri dverách kaplnky. „Veliteľ, nemôžeme riskovať, že Prostona zajmú. Myslím, že by sme ho mali zabiť, kým môžeme," Hrot-oznámil chladne.

So smrtiacimi poľami, ktoré boli umiestnené pozdĺž cesty vedúcej k rieke, bol Proston ľahkým cieľom.

Ale ešte dôležitejšie bolo zbaviť sa Nefilim. Kým im títo stáli v ceste, prenos Archívu bol asi taký bezpečný ako počúvať uspávanky Strážcov.

Zar práve strávil popoludnie s Ašokom, pracovali na zdokonalení nového poľa. Usúdil, že toto je dokonalá príležitosť na jeho otestovanie.

„Poď so mnou!" povedal mladému Správcovi Polí a rozbehol sa ku vchodu do kaplnky. Cestou stretli Aparalgona, ktorý v tichosti sedel na schodoch. Nezastavili sa pri ňom.

„Aparalgon, čo tu robíš?" Hrot-zavolal ho Zar.

Ale mladý muž nebol trénovaný v umení Hrot-komunikácie. Keď vo svojom Hrote pocítil akýsi nejasný pocit, vzhliadol nahor a rozmýšľal, ktorý anjel ho to asi volá.

Bohovia, na tie jeho otvorené ústa sa nedalo pozerať!

Od predných schodov bežali Zar a Ašok cez prázdnu svätyňu. Čoskoro museli spomaliť. Ašok mal ťažkosti s dýchaním. Hmly boli asi také priateľské ako tmavý dym z pohrebnej hranice.

Ako prechádzali hlavným portálom, Khej Hrot-hlásil, „Proston stále kráča vašim smerom. Žiadna známka Nefilim."

„Cítim ho," odvetil Zar. „Ak sa ukáže, že ho Nefilim dobiehajú, aktivujte červotočné pole a zabite ho! O Ašoka sa nebojte, budem držať jeho Hrot."

Na ceste k rieke zastavili pol zákonnej míle od portálu. V takej vzdialenosti totiž Ašokove pole dokázalo pracovať s maximálnou intenzitou. Tam čakali, Hrot-pátrajúc po Nefilim.

Podľa očakávania, nič nenašli. Jediným spôsobom, akým dokázali Nefilim zachytiť, bolo pomocou vysokocitlivých senzorických polí.

Začala sa ďalšia hra na čakanie.

„Možno by bolo lepšie, keby som tu zostal sám," povedal Ašok po niekoľkých minútach. „Tí bastardi by možno menej váhali, keby som bol cieľom len ja."

„E-e! Chceme, aby všetci ôsmi zahájili svoj útok naraz."

„Hej, to je nezákonne dosť!" Ašok podvedome zohol svoje ľavé predlaktie a začal zatínať a otvárať svoju päsť.

Zar očuchával tmu viditeľnú, „Proston sem dôjde za menej ako minútu. Ale nikoho iného necítim." Potom položil ruku na päsť mladého Správcu, „Prestaň s tým."

Ašok si vopchal ruku do vrecka. „Vyzerá byť vytočený ako Zákon hore nohami!" povedal, keď cez tmu viditeľnú zacítil Prostonovu vibráciu.

Proston, ktorý si ich, pravdaže, všimol, sa nepokúsil nadviazať s nimi kontakt. Len kráčal ďalej. Počuli zvuky jeho krokov v mokrom blate cesty.

„Nie je to jeho normálne ja!" súhlasil Zar. V spôsobe, akým vliekol svoje nohy, bolo niečo porazené. Úplne nepodobné aristokratickému superintendantovi polí.

Konečne sa vynoril z hmiel. Vlasy mal nezákonne rozstrapatené, oči červené a vyzeral o desať rokov staršie.

Neodzneli žiadne pozdravy. „Stretli ste niekoho?" opýtal sa Zar.

„Nie, celý čas som bol sám," odpovedal Proston.

Nebol tu žiaden znak, ktorý by naznačoval, že vedome klame, ale jeho hlas znel zbite, úplne v ňom chýbalo jeho prirodzené sebavedomie.

„Čo dopekla sa s vami stalo?"

„Poviem vám, keď sa stretneme s ostatnými," hľadiac do zeme, povedal len to. A pustil sa kráčať smerom k svätyni.

Zar ho schmatol za rameno, „Počkajte! Ste si vedomý, že vás sledovali ôsmi Nefilim?"

„Och, dopekla!" Proston sa chytil rukami za hlavu, úplne zničený. „Mrzí ma to! Posledné, čo som chcel, bolo spôsobiť vám problémy."

Cez kameň-kľúč, ktorý Ašok niesol, Správcovia Polí všetkými možnými spôsobmi skúmali Prostonov Hrot. „Všetko vyzerá normálne," hlásil Ferman po minúte. „Ale stratili sme Nefilim!"

„Počkáme tu ešte?" navrhol Ašok.

„Nemá to význam. Keby na nás chceli zaútočiť, už by to boli urobili. Ideme naspäť do svätyne," Zar sa pustil kráčať miernym tempom, pevne držiac Prostona za rameno. „Už sa môžeš uvoľniť," plesol Ašoka po pleci.

Povedal to len preto, aby povzbudil útok, v prípade, že by Nefilim počúvali cez Prostona. Ale Hrot mal na Ašokovom poli, pripravený vypustiť zo siete peklo.

„Takže sa chcete so všetkými stretnúť?" povedal Zar.

S napoly sklonenou hlavou, pohltený vo vlastných myšlienkach, Proston neprítomne prikývol.

Zar nechcel vstupovať do Prostonovho vedomia - ak bol zbraňou vyslanou Nefilim, bolo by to príliš nebezpečné. Ale na to, aby zistil, že Karmínový muž je v úplnom chaose, ho nepotreboval nijako zvlášť skúmať. Bol taký zničený, že ani nedokázal vzpriamene stáť, jeho aura skľúčená ako hmly. Zakaždým, keď mu Zar položil otázku, iba zamumlal, „Na stretnutí..."

Ale stretnutie Teyani a všetkých Správcov vôbec neprichádzalo do úvahy, zo zrejmých bezpečnostných dôvodov.

„Teyani nemôže byť rušená. Je uprostred dlhého rituálu, na konci ktorého jej kňažky odídu do trojuholníka. Ak chcete stretnutie, Ferman, Ašok a ja sa s vami môžeme stretnúť na schodoch pred kaplnkou. Ostatní Správcovia Polí sa s nami spoja cez kľúčový kameň."

„Ale..."

„To je najlepšie, čo vám môžem ponúknuť. Berte alebo nechajte tak!" Drak-prehlásil Zar.

Proston rezignovane prikývol.

Zar si zahryzol do pery. Bolelo ho, keď videl tohto levieho muža zredukovaného na takú povoľnú trosku.

Keď došli do dúhovej kaplnky, našli Teyani sedieť na schodoch a Aparalgona slniť sa v jej svetle. Oslepujúco Biela ako Orlove Pero, oznámila cez tmu viditeľnú, „Poslali ma sem Výšiny."

Čo znamenalo: ani nepomysli nato, žiadať ma, aby som odišla.

Zar na ňu vrhol spýtavý pohľad, „A tvoj rituál?"

„Koniec rituálu počká. Orol ma teraz chce mať tu," povedala, zosielajúc svoje súcitiace svetlo na Prostona.

Z kaplnky vychádzal Ferman, sprevádzaný Namronom a Muridji. Aparalgon podišiel k Zarovi, „Majster Zar, dnes ráno, keď som zaspal vo vašej hale, mal som sen v poli hviezd. Musím vám o ňom porozprávať, lebo ako hovorí Zákon..."

„Teraz nie!" umlčal ho Zar, takmer na prahu Hlasu.

„Zdá sa, že predsa len máme naše stretnutie," uškrnul sa Ašok, keď videl vychádzať aj Lorenza a Arenu. Všetci ostatní zostali vo vnútri, pripravení udrieť.

Malá skupina si posadala na schody, okrem Prostona, ktorý stál pred nimi. Ako sa do neho vlievala Teyanina energia, zdalo sa, že opäť nadobúda svoje normálne ja. Stál už vzpriamenejšie a vyzeral byť prítomnejší. Udržiavajúc s ňou očný kontakt, začal, „Priatelia, rozhodol som sa opustiť túto svätyňu. Dnes ráno som hovoril s Lordom Viniretom, mojim bývalým kolegom z Kráľovho paláca. Dozvedel som sa hrozné správy. Bez akéhokoľvek varovania, Generál Haravan prebehol na Bobrosovu stranu. Minulú noc jeho nefilimskí muži pozabíjali všetkých svojich nenefilimských druhov, po čom sa deviata armáda vydala na pochod do tábora obrov. Tam si Zelená Garda a Karmínoví vojaci padli navzájom do náručia. Nazývali sa navzájom bratmi v korení a volali na slávu Bobrosovi, nefilimskému mesiášovi. Mal som..." Prostonovi sa zadrhol hlas. Rozplakal sa.

Bol to žalostný pohľad. Ten muž bol zlomený.

Prorokyňa Muridji len potriasla hlavou, bola zdesená. Ferman a Lorenz mali v očiach slzy. Arena hľadel bokom do hmiel, ale Prostonova bolesť sa odrážala na jeho tvári. Namronov nepriateľský pohľad zmäkol, vystriedala ho ľútosť.

Žiadne myšlienky len Drak, Zar držal svoj Hrot na spúšti Ašokovho poľa. Hrot-vojna je špinavý biznis. Jedna sekunda nepozornosti a prenos Archívu môže byť mŕtvy. Duševne Prostona podržať, to prenechal Teyani.

Pozbierajúc svoju odvahu, Proston pokračoval, „Prechovával som ku Generálovi Haravanovi ohromnú úctu. Pokladal som ho za čestného muža, jeden z pilierov kráľovstva. To, čo sa tu stalo, je..." pokrčil plecami, „...pre mňa nepochopiteľné. Ukazuje sa, že Kráľova administratíva bola úplne prehnitá - dokonca ešte prehnitejšia ako som si myslel. Zradcovia boli v každom kúte paláca. Môj život bol zbytočný, slúžil som len snu. Teraz už v tomto kráľovstve pre mňa nič nezostalo. Rozhodol som sa vrátiť do zeme svojich otcov."

Ťah, ktorý sa rovnal spáchaniu samovraždy. Malý Prostonov ostrov, ktorý bol vzdialený len hodinu cesty od Západných Pobreží, bol postihnutý morom ešte horším ako ten, ktorý vyprázdnil svätyňu Eisraimu.

„Čo sa týka ostatných správ - v skorých ranných hodinách Zelená Garda zničila prvú a šiestu armádu Jeho Najvyššieho Veličenstva. Celé to trvalo len niekoľko minút. V jedinej vlne jedu zahynulo viac ako šesťdesiattisíc mužov. A na znak pohŕdania sa obri ani nezastavili, aby zjedli obličky Karmínových dôstojníkov. Potom pochodovali priamo na Ašerban, kde roztavili všetky kaplnky a povraždili všetko obyvateľstvo. Teraz sú na ceste do Prasnameganu, nasledovaní deviatou armádou. Keď tieto správy dosiahnu Tomoristan, očakávajte vlnu paniky. Mnohí sa pokúsia utiecť na juh, čo nutne vyvolá v Lazére a Eisraime ešte väčší zmätok. A mám pre vás ešte jednu drahocennú informáciu: objavili sa správy, že Zelená Garda je sprevádzaná bafometmi. Ako asi viete, bafometi dokážu prežiť len v prítomnosti nefilimských polí. To znamená, že obri nielenže ničia mlyny Zákona, ale aj tkajú nefilimské polia všade, kde idú - to je Bobrosove radikálne riešenie, ako 'zachrániť' kráľovstvo."

Zmeniť sieť polí na sieť Strážco-vosti.

Zar zvieral a otváral svoju päsť, mentálne hľadiac na mapu krajov Stredu Severu. Potom, ako skončia s Prasnameganom, obri potiahnu na Tomoristan. A potom kam? Na sever, na Džex Belaran, alebo na juh, na Lazéru a Eisraim?

Proston sa obrátil k Fermanovi, „Už ma nepotrebujete. Vašich mužov som naučil, čo som vedel. Aj tak tu nie je žiaden dôvod závidieť Správcom Polí Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa. Naučil som sa od vás práve toľko, ako som ja naučil vás. Okrem toho, Duch je s vami, nie s nimi."

Ferman ohnivý prehovoril rovno z Archívnej Haly Jedna, „Proston, ak zostanete s nami, Duch bude aj s vami!"

„Nie, pre mňa je príliš neskoro. Kiež by... keby som tak bol počúval Džervina, keď ma pred dvadsiatimišiestimi rokmi požiadal..."

„Nie je neskoro, Proston!" Teyani ho zaplavila svojim Svetlom. „Dobrodružstvo Archívu je len na začiatku. Je tu pre vás miesto, ak ho chcete."

Proston sa uzavrel, „Nie. Pre mňa je koniec. Pôjdem."

„Nateraz nikam nejdete," prehovoril Zar Dračím tónom. „Z bezpečnostných dôvodov vás musím požiadať, aby ste v Eisraime zostali ešte aspoň niekoľko dní. V kráľovskom apartmáne," dodal, čím naznačil, že Proston sa už nemôže vrátiť do dúhovej kaplnky.

Jeho ohromná povýšenosť bola už len spomienkou. Len pohliadol na zem a povedal, „V poriadku."

20.13 Supermravce

Na trávniku blízko tretej haly Melchisedeka si Zar kľakol vedľa mraveniska, ktoré bolo vysoké vyše dve zákonné stopy. „Za posledné dva dni sa viac ako strojnásobilo," povedal Aparalgonovi, ktorý sa zozadu so zákonným záujmom prizeral. „A pozri sa na tie mravce!" Zar položil svoju ruku blízko hlavného vchodu. Malá skupinka mravcov hneď pokryla jeho dlaň. „Nie sú krásne? Silné a vibrujúce. Pozri ako jednotne kráčajú, akoby mali jednu myseľ," spojil si ruky s Aparalgonom.

Aparalgon odskočil, „Ale ony hryzú!"

„Výborné na prebudenie! Mravčí jed je nositeľom kozmických síl jasnosti."

Aparalgon si otriasol ruku. „Bohovia! Bohovia!" začal kričať v panike. „Sú pod mojím rúchom! Hryzú ma! Bohovia, pomôžte mi!" Nezákonne stiahol zo seba svoje rúcho, preskakujúc z nohy na nohu, „Pomoc! Bohovia!"

Zar potriasol hlavou a vzdychol si, úctivo premýšľajúc nad trpezlivosťou, ktorú Majster Džervin preukázal pri Zarovi Lososového Rúcha.

Vrátil sa späť k čistiacemu poľu. Mágia začala fungovať. Od večera už bolo možné cítiť prvé účinky. Lepkavé astrálne blato, ktoré zamorovalo svätyňu, sa postupne rozkladalo. Stiesňujúca ťažoba hmiel sa začala dvíhať, vďaka čomu sa ľahšie dýchalo.

„Veliteľ!" Hrot-zavolal Khej, „Som s Majstrom Fermanom v hudobnej hale a práve sme boli svedkami niečoho úžasného. Hudobné pole, ktoré sa popoludní zrútilo, sa teraz samé opravilo! Majster Ferman hovorí, že to musí byť nepriamy dôsledok tvojho mravčieho poľa."

„To by mohlo byť. V takom prípade sa odteraz budú dať ľahšie spravovať všetky polia v kaplnke."

„Ale ako presne to funguje?"

„Mravce majú prirodzený vzťah k Lietajúcim Drakom Veľkého Mravca. Pole len zvyšuje rezonanciu."

„A premieňa mravce na supermravce?"

„A umožňuje im za nás vyčistiť priestor."

„Bombové! Bombové!" Khej napojil svoj Hrot na mravčie pole. „Ťažko uveriť, ako rýchlo vibruje!"

Zar v prstoch rozmliaždil niekoľko mravcov a vložil si ich do úst. „Vynikajúca chuť!" povedal Aparalgonovi, ktorému sa konečne podarilo dostať mravce spod svojho spodného prádla a opäť si obliekal svoje rúcho. „Chceš ochutnať?"

Aparalgon ovládol svoje zhrozenie, nie nepodobne Felícii, keď si mala dať svoju prvú cikádu. „Jesť živé tvory je proti Zákonu Sivých Rúch Anjela Úsvitu," povedal a radšej sa pozeral bokom.

Pustili sa kráčať po jednej z línií zemských energií, ktoré Zar napojil na mravčie pole. „Čo keby si mi teraz porozprával o tom svojom sne?" Zar napodobnil Namronov hlas, pchajúc si do úst malú guličku rozmliaždených mravcov a prežúvajúc.

Aparalgonovi minútku trvalo, kým si dal dokopy spomienky, potom začal, „Cestoval som v poli hviezd, 'stúpajúc v slávne výšiny', keď sa mi zjavil Anjel Úsvitu. Bol presne taký, ako hovorí Zákon, 'jeho oči, planúci Kozmický Oheň,' a bol 'čistou dúhou farieb Výšin.' Okamžite som si pred ním pokorne kľakol, ako hovorí Zákon, že musí človek urobiť, keď sa mu zjaví Anjel Úsvitu. Potom ku mne prehovoril, 'Aparalgon, syn Aparalgona!' povedal. Ako hovorí Zákon, odpovedal som, 'Tvoj zákonný služobník vo Svetle Úsvitu, Veľký Anjel!' a začal som spievať sedem hymien adorácie Anjela Úsvitu. Ani som poriadne nezačal a anjel povedal, 'Aparalgon, nasleduj toto svetlo!' a z jeho ruky vyšiel lúč bieleho svetla. Povedal som, 'Tvoj zákonný služobník vo Svetle Úsvitu, Veľký Anjel!' a nasledoval som lúč, ako mi prikázal. Netrvalo to príliš dlho, bol to krátky lúč. Na druhom konci lúča stál iný anjel, ktorý žiaril zlatým svetlom a bol odlišný od Anjela Úsvitu. Potom ku mne Anjel Úsvitu opäť prehovoril. Povedal, 'Nech sa tento anjel stane tvojim anjelom, Aparalgon! Nasleduj jeho svetlo!' Tak som sa obrátil k druhému anjelovi a povedal som, 'Tvoj služobník v zlatom svetle, Veľký Anjel!' a poklonil som sa pred ním. A hneď nato som sa zobudil."

V tichosti kráčali. Cez hmly začínali prenikať prvé lúče mesačného svitu.

„Škoda, že si sa nestihol spýtať na meno toho nového anjela," poznamenal Zar v meditatívnej nálade.

„Ale ja som počul jeho meno, Majster Zar! Ako som sa zobúdzal, počul som niekoho zašepkať: Barkhan Zér."

Zar zastal, obrátil sa k mladému mužovi a položil mu ruku na plece, volajúc Archív celou silou Orla. „Aparalgon!"

Aparalgon zareagoval svojim krásnym úsmevom. Ale nebola tu žiadna známka spojenia medzi jeho Hrotom a Archívom.

Zar nadviazal spojenie s tekutou tmou Archívnej Haly Päť. „Cítiš niečo?"

Aparalgon sa zamračil, vážny, ale v rozpakoch, a zahľadel sa do hmiel, „Hlboké! Veľmi hlboké! Ako hovorí Zákon..."

„Opakuj po mne!" Zar urobil štyri výbušné 'bha' Hlas-zvuky, nasledované menom kniežaťa Hromu. Z jeho úst vychádzali divoké plamene svetla a vznietili Aparalgonovu auru.

Šokovaný a donútený silou Hlasu, mladý kňaz opakoval, „Bha! Bha! Bha! Bha! Barkhan Zér!"

Zar zatlieskal a Hlasom mu prikázal, „Znovu!"

„Bha! Bha! Bha! Bha! Barkhan Zér!"

„Ďalej!"

Ako mladý muž opakoval mantru, zažiarilo okolo neho Barkhan Zérove zlaté svetlo.

Tlesknutie za tlesknutím, „Znovu!... Znovu!"

„Je to on! Je to on!" zvolal Aparalgon v bázni, spoznávajúc prítomnosť. A vrhol sa na kolená, vzdávajúc úctu.

„Aparalgon..." vzdychol si Zar, „toto robia Sivé Rúcha zakaždým, keď k nim nadol zostúpi anjelská prítomnosť?"

„Zákonne vždy!" zašepkal Aparalgon s tvárou zaborenou v prachu.

Zar sledoval ako zlaté svetlo postupne mizne - drahocenné spojenie, vyplytvané!

Potiahol ho za kapucňu, „Aparalgon, musíme ti nájsť inú kastu, a to rýchlo!"

To bolo tak dokonale nezákonné, až sa zdalo, že Aparalgon tie slová ani nezaregistroval. Hľadel do neba s otvorenými ústami, akoby Pán Melchisedek práve zosielal nové zjavenie Zákona.

„Poďme," Zar ho vytiahol hore a pokračovali v prechádzke. Po úvahe sa rozhodol, „Chcem, aby si prestal pracovať na kremačných poliach. Mám pre teba novú úlohu. Teraz, keď už Slečna Teyani nebude obklopená svojimi Bielymi Orlami, bude potrebovať pomocníka. Preto ťa týmto prehlasujem za Hlavného Zákonného Služobníka Veľmajsterky Ženského Krídla Svätyne Eisraimu. A pre Pána Melchisedeka, Aparalgon, zatvor si ústa!"

Aparalgon preglgol. „Znamená to, že budem každý deň vídať kňažky?" opýtal sa úzkostlivo.

Z nejakého dôvodu mu ženy robili viac starostí ako mŕtvoly.

„Neboj sa, väčšina z nich je mŕtva."

Aparalgon zostal zamyslený. „Možno... by ste mi mohli nájsť manželku, Majster Zar. Potom by som sa mohol so ženami rozprávať bez obmedzení. Ako hovorí Zákon, 'Keď kňaz Sivého Rúcha dostane zákonnú družku...'"

Zar položil svoju ľavú ruku na Aparalgonove ústa a umlčal ho. Ďalej kráčal, „Aparalgon, zajtra ráno ťa chcem vidieť oblečeného v inom rúchu. Vyber si farbu, akú chceš. Ale ak ťa uvidím oblečeného v sivej, odmietam sa s tebou rozprávať. Rozumieš?"

Aparalgonove oči žmurkali, akoby bol práve prenesený do Podsvetí.

Zar použil výhražný tón na prahu Hlasu, „Rozumieš?"

Skrývajúc sa za zavretými očami, Aparalgon prikývol.

Zar dal ruku preč z jeho úst a vzhliadol hore, „Naozaj krásna noc," povedal uvoľnene a zabočil do uličky, ktorá oddeľovala zákonné centrum od Maniye a smerovala k hudobnej hale. Aparalgon ho nasledoval.

Svätyňa bola prázdna a plná súčasne. Ľudia odišli, ich prítomnosti nie. V striebre mesačného svetla sa zdalo, akoby kráčali iným svetom.

Hudobnú halu našli vibrujúcu, akoby všetkých štyristo sedadiel amfiteátra bolo obsadených. Ako schádzali po schodoch k hlavnému pódiu, Zar dokázal vidieť seba samého sedieť opretého o živú stenu, s pohárom bláznivého lekváru v ruke, Elyani po jeho ľavici, Teyani po pravici, všetkých priateľov v miestnosti, ako čakajú na kňažky Úsvitu Stvorenia.

Položil ruku na Aparalgonove plece a zarecitoval verše Maverona, „To, čo je, bude navždy. Načo smútiť?"

Stále v šoku, Aparalgon sa k nemu obrátil a úzkostlivo sa zamračil, netušiac, čo môže očakávať.

„Študoval si hudbu, Aparalgon?"

Opatrné prikývnutie.

„Zákonne vynikajúce!" Zar Hrot-aktivoval pole a vyvolal vibrujúci hlboký rytmický zvuk, znášajúc nadol do haly Barkhan Zérovu prítomnosť. „Drž tento zvuk!"

Zvuk prichádzajúci priamo z Archívnej Haly Päť.

Došli na pódium. Aparalgon zaváhal, uvažujúc, či sa má vrhnúť na kolená. Obrátil sa na Majstra Hromu, ktorý so záujmom sledoval jeho reakcie.

Jemne, „Drž tento zvuk! Zo svojho Hrotu."

To vyžadovalo zostať vzpriamený, čo bolo nekompatibilné s polohou na všetkých štyroch. Placho, Aparalgon zostal stáť na nohách, Hrot-držiac zvuk.

Začalo do neho prúdiť Barkhan Zérove zlaté svetlo.

Neskloniť sa, to bolo vážnym odklonom od Zákona Sivých Rúch. Aparalgon sa držal a prúdilo do neho stále viac a viac svetla.

Zarovu tvár osvetlil úsmev.

To bola jedna z vecí, ktoré Aparalgona udivovali. Ako sa niečí úsmev mohol tak podobať na Svetlo Anjela Úsvitu?

„Poďme tancovať!" Zar začal rukami vytlieskavať rytmus a pomaly pohybovať svojim telom.

Pre Aparalgona to bola úplne nová skúsenosť. Preglgnúc, začal trochu pohybovať plecami, sem a tam, s ľahkosťou niekoho, kto nesie na hlave džbán s mliekom.

„Viac svetla!" požadoval Zar, preskakujúc z jednej nohy na druhú, rozvibrujúc podlahu Drak-elegantným štýlom jedálne Mount Lorzen.

Vyzeralo to hrozivo.

Zo svojho Hrotu Aparalgon zvýšil hlasitosť zvuku. Barkhan Zérove zlato príslušne narástlo a vznietilo auru mladého muža.

„To nie je zlé!" Siedmimi skokmi za sebou, Zar opísal okolo Aparalgona kruh. „Vo svätyni sa práve teraz niečo deje. Cítiš, čo to je?"

Aparalgon potriasol hlavou.

„Spýtaj sa Barkhan Zéra!"

Aparalgon zatvoril oči. „Let Orlov!" opäť otvoril oči, užasnutý, ako ľahko to poznanie k nemu prišlo. „Šestnásť kňažiek Bieleho Orla opúšťa svoje telá!"

Aby sme spolu mohli letieť.

Archívna Hala Päť bola zaplavená Orlovým Svetlom a Teyaninou prítomnosťou. Aparalgon videl plameň vystupujúci k trojuholníku, kde Synovia Apolóna čakali na kňažky vedené Antariou.

Večná Belosť. Navždy láska.

„Poďme tancovať, priateľ môj," Zar ho chytil za ruky.

Najprv sa Aparalgon hýbal len váhavo, v obave, že prítomnosť ustúpi, ak nebude dostatočne sústredený. Ale magicky sa mu podarilo spojenie udržať.

Jeho Hrot sa stal fontánou Barkhan Zérovho zlatého svetla.

Tvárou v tvár tancovali, oslavujúc koniec jedného sveta a zrodenie nového.

20.14 Stretnutie

Nasledujúce ráno Khej a Galager vychádzali z kaplnky Raných Mystérií Zákona na východnom konci svätyne, keď ich z dúhovej kaplnky Hrot-zavolal Ferman, „Opravy idú dobre?"

„Nemuseli sme opravovať nič!" Hrot-zvolal Galager. „Je to mágia ako za raných dní kráľovstva! Všetky polia sa opravujú samé a fungujú ako zákonné kúzla."

Vďaka mravčiemu zariadeniu sa šialené opravovacie preteky Správcov zmenili na pokojné rutinné prehliadky. A hmly boli také ľahké, že každý vo svätyni - čo bolo teraz nie viac ako sedemdesiat ľudí - sa cítil, akoby lietal.

Ferman ukončil Hrot-komunikáciu a poznamenal, „Je to smutné, ale to, že je svätyňa prázdna, robí poliam veľmi dobre."

To Majstri Hromu už dávno predvídali. Čo bol aj dôvod, prečo prenos Archívu naplánovali na čas, keď bude svätyňa vyľudnená, oslobodená od myšlienkových foriem tisícsto ľudí, ktorí sa v nej hmýria a bez prestávky používajú polia na rituály a ďalších tisíc vecí, od komunikácie cez tmu viditeľnú až po zohrievanie sa vo vaniach. Jasnosť posledných dní bola v šokujúcom kontraste s ťažobou prechádzajúcich mesiacov.

Galager sa zastavil pri mravenisku uprostred uličky. „Toto tu včera bolo?"

„To si nemyslím!" Khej si poškrabal hlavu. „Objavujú sa ako zákonné pupence po rituále puberty."

„Vieš, čo som včera videl? Zara, ako je mravce!"

„Fakt?" Khej hneď schmatol niekoľko mravcov, rozmliaždil ich a vložil si ich do úst.

„Hej, a čo Zákon?! Nemajú sa Správcovia Polí zdržať jedenia mŕtvol?" pripomenul s úškrnom Galager svojmu priateľovi.

„Ale ak to robí Zar, musí to byť zákonné!" Nadmerne širokoplecí mladý muž si nabral ďalšie mravce, nevšímajúc si odpornú chuť.

Nezákonná zvedavosť prevládla a Galager ho napodobnil. Ale kým jeho ruka dosiahla ústa, úplne zamrzol.

Aj Khej zostal nehybný ako skala.

Na niekoľko sekúnd zostali Správcovia Polí ako sochy.

Z hmiel sa vynorili dvaja vysokí plavovlasí Nefilim v tmavomodrých plášťoch. Tichí, presní, zamaskovaní od tmy viditeľnej až po výšky Hrot-ovosti, kráčali ako predátori pripravení skočiť na svoju obeť.

Z dúhovej kaplnky sa opäť Hrot-ozval Ferman, „Ste v poriadku, chlapci moji? Zachytil som z vašich Hrotov niečo čudné."

Preberúc Galagerove vedomie, jeden z nefilimských mužov ho donútil Hrot-odpovedať, „Sme v poriadku. Musí to byť to mravčie pole. Je to čudný pocit, keď sa do neho vcítime."

„To dokážem pochopiť!" Hrot-zasmial sa Ferman. „Minulú noc som si omylom sadol na jednu z tých prekliatych kôp a bol som pohryzený na nezákonných miestach. Potom som bol taký omámený, ako po dávke bylín pobláznenia."

„Tak nejako sa teraz cítim. Aj tak sme tu už skončili. Za chvíľu sme naspäť v kaplnke," Hrot-povedal Galager.

Nefilimskí muži si vymenili spokojné prikývnutie.

Khej a Galager začali kráčať, akoby bolo všetko normálne v Zákone. Vyzerali celkom normálne - okrem dvoch Nefilim, ktorí ich sledovali ako tiene, Hrot-skrývajúc sa za ich Hrotmi. A vo svojom vnútri sa Správcovia Polí cítili tiež úplne normálne, vôbec si neuvedomovali, že ich vedomie bolo ovládnuté.

V prázdnych uličkách svätyne sa ozýval štrkot kamienkov dvoch kráčajúcich mužov, nie štyroch, tak tesne nasledovali útočníci kroky Správcov.

V stredovýchodnej enkláve, míňajúc kaplnku Zlatého Vajca, jeden z Nefilim zachytil dušu prichádzajúcu z neďalekej uličky. Obrátil sa na svojho spoločníka.

Druhý potriasol hlavou, mlčky naznačujúc, že cieľ nie je hodný zabíjania - obzvlášť, keď si uvedomovali, že aj tá najslabšia sprcha jedu by mohla odhaliť ich prítomnosť.

Čoskoro ho stretli. Krehký starý muž oblečený v tmavozelenom rúchu.

Jeden z nich s ním na zlomok sekundy nadviazal očný kontakt, po čom starý muž už nevidel štyroch mužov, ale len dvoch.

Khej zastavil, aby ho pozdravil, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Pušpadiv Zeleného Rúcha!"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Správcovia Polí Zákona," odpovedal starý Pušpadiv unaveným hlasom.

„A ako sa má váš syn, môj priateľ v Zákone? Už lepšie?"

„Lepšie, lepšie!" prikývol starý muž, s prázdnym výrazom v očiach. „Zajtra ráno bude spopolnený."

Khej si zahryzol do pery. Starý Pušpadiv stratil niť Zákona.

„Myslím, že nevie, kam ide. Nemali by sme ho zobrať naspäť do jeho kaplnky?" navrhol Galager.

Nefilim zmanipulovali Kheja, aby odpovedal, „Nie. Nemáme čas. Musíme ísť. Zbohom, muž Zákona!"

Odišli, zanechajúc starého muža blúdiť v uličkách.

Ten deň sedeli v dúhovej kaplnke s Fermanom aj Šyama a Ašok, spoločne koordinovali prebiehajúce operácie. Ašok Hrot-zavolal Arenu, ktorý pracoval v katakombách. „Arena, čo tam dopekla robíš?"

„Iba opravujem jeden alebo dva senzory," odpovedal mladý Arena.

„Ale robíš bordel! Všetky senzory v tvojej oblasti stratili polovicu citlivosti."

„Áno, nerozumiem tomu."

„Čo znamená, že tomu nerozumieš? Tie senzory ráno všetky fungovali. Mal by si vedieť, čo si s nimi urobil!"

„Možno je niečo s mojím kalibračným kameňom," usúdil Arena. „Vrátim sa do kaplnky a zoberiem si nový." A vydal sa do Zarovej spálne - prenasledovaný iným Nefilim oblečeným v tmavomodrom plášti, ktorého Hrot bol skrytý za jeho Hrotom.

Mimoriadne múdra maskovacia technika. Počas Hrot-komunikácie si bystrozraký Ašok nevšimol nič nezvyčajné. A žiaden zo senzorov okolo Arenu nezachytil cudziu prítomnosť.

Úplne nepovšimnutí, nefilimskí bojovníci boli na ceste do dúhovej kaplnky.

Ašok opäť Hrot-zavolal a penil, „Arena, práve si posral ďalší senzor!"

Zmanipulovaný nefilimským bojovníkom, Arena Hrot-odpovedal, „To ten prekliaty kalibračný kameň."

„Ty posratá Modrá Kňažka, prečo sa dotýkaš polí, keď vieš, že tvoj kameň je pokazený? Okamžite poď naspäť! Prines mi ten skurvený kameň!"

Bol to nezákonný jazyk, ktorý zaujal pozornosť Majstra Fermana. „Si v poriadku, chlapec môj?" súcitne Hrot-zavolal Arenu.

„Áno, áno, Majster Ferman."

Ferman si všimol rovnaký Hrot-dotyk, aký zachytil pred niekoľkými minútami na Galagerovi a Khejovi. Bol hmlistý, dokonca aj pre Hrot-majstra akým bol Ferman. A neniesol so sebou žiadnu príchuť Nefilim.

Ale nemal ani žiadnu z charakteristík Veľkého Mravca.

Ferman pokračoval v Hrot-rozhovore, „V posledných dňoch si pracoval veľa hodín neskoro do noci. Možno si potrebuješ zákonne oddýchnuť."

„Oddychovať budem v Poliach Pokoja!" odvetil Arena.

To hovoril Arena vždy, keď od neho Ferman chcel, aby si oddýchol.

„Povedz mi, ktorý kalibračný kameň používaš?"

„Jeden z hermafrodických kameňov z komnaty smrti."

„Asi je s ním niečo zle. Len nám ho prines, chlapec môj, opravíme ti ho," povedal Ferman, vrúcny a podporujúci ako zákonný ujo.

Šyama a Ašok Hrot-započuli tú konverzáciu. Neveriaco sa zamračili. Niečo je zle s jedným z hermafrodických kameňov? Číra nemožnosť! Hermafrodické kamene boli už z princípu dokonalé, totálne nepreniknuteľné pre cudzie vplyvy.

Ako mohol Majster Ferman povedať niečo také hlúpe?

„Poplach!" zakričal Ferman, zatvárajúc všetky Hrot-komunikačné kanály s vonkajším svetom. „Arena, Khej a Galager vysielajú podozrivé Hrot-signály. A Arena rozpráva úplné hlúposti! Určite je manipulovaný."

Vôbec nie je hlúpy, ten Majster Ferman.

„Kde je Zar?" Ferman sa rozbehol k dverám haly.

„Na kremačných poliach, s Teyani vykonávajú pohrebný rituál šestnástich Orlov," povedal Šyama.

Stojac vo dverách, Ferman prikázal, „Ašok, nech ťa tu Lorenz vystrieda a ty choď zaujať pozíciu v Zarovej spálni. Arena tu bude za tri minúty. Buď pripravený otestovať svoje pole! Ak ho Nefilim manipulujú, môže urobiť čokoľvek."

Ašok vstal a rozbehol sa, mysliac si, „Bohovia, toto som chcel, však?"

Polia na zabíjanie Nefilim nepotrebovali byť obsluhované, okrem jednej výnimky: poľa, ktoré navrhol Ašok. Na jeho sústavné naliehanie bolo rozhodnuté, že bude prvý, kto ho vyskúša.

„Máme vonku štrnásť mužov, čo s nimi?" spýtal sa Šyama.

„Nič im nehovorte. Posielajte iba rutinné správy. Ale každého jedného preskúmajte!" Ferman sa rozbehol do neďalekej pivnice a zobral kľúčový kameň, aby nadviazal bezpečné Hrot-spojenie so Zarom.

Na kremačných poliach, Zar, Teyani a Zothar držali v rukách pochodne a spievali úžasné hymny zosnulým dušiam, vlievajúc svoje hlasy do šestnástich kôp dymiaceho popola. Na spálenie čakal celý rad ďalších tiel, medzi nimi aj Perkon Lososového Rúcha. Inak boli kremačné polia prázdne. Okolo mŕtvol neboli žiadne zákonné plačky. Všetci pomocníci boli preč. Jediným zostávajúcim Služobníkom Mŕtvych bol Zothar, ktorý sa zo zmyslu pre povinnosť zaprisahal, že bude posledným človekom, ktorý vo svätyni zomrie, aby tak mohol zákonne spopolniť všetkých ostatných.

„Veliteľ, každú chvíľu očakávame útok!" Hrot-zavolal Ferman a poskytol mu v Hrot-koncentrovanej forme plnú správu o situácii. „Zrejme sa nedokážu nepozorovane dostať do svätyne a tak sa na nás snažia udrieť z diaľky," usúdil.

„Alebo sú možno už v katakombách!" Hrot-odvetil Zar.

S toľkými senzormi oslabenými, kto na to dokázal odpovedať?

Čerpajúc sily z Nebies Zjavenia, Zar podal svoju pochodeň Teyani. Vymenili si pohľady, „Teyani, milujem ťa!"

Teyanine oči zažiarili, ale nie Orlovou nehou. Vystúpiac do svojho vyššieho ja, hrozivého anjela na Okraji Výšin, zapálila Zarov stĺpec Ducha, označiac križovatku času.

Večnosť v zlomku sekundy.

Stopa Orlovho Svetla od Eisraimu po Filadelfiu.

Oslepujúca láska.

Džervin bojovník, vlievajúci Hrom do Zarovho Hrotu.

Teyani, Barkhan Zér a siedmi Hromu projektujú cez Virdžíniu Vysoké Slovo, vzkriesiac Hirama z mŕtvych.

Hiram, Rytier Apokalypsy a Zostupujúci, kráľ Miesta Bez Hraníc.

997! Hiram, Hiram, Aparalgon ťa dobre vyučil!

Zar sa rozbehol, preskočiac rad mŕtvol. „Ferman," Hrot-zavolal, „chcem bezpečné Hrot-spojenie s Ašokom. Rýchlo!"

Ferman schmatol kameň-kľúč a rozbehol sa po kamennom schodišti do dúhovej kaplnky. „Ideš cez katakomby?"

„Príliš nebezpečné. V tejto chvíli už môžu byť katakomby zamorené duchmi! Za tri minúty som pri dverách kaplnky."

Nemalo zmysel ísť po strechách. Z kremačných polí to strihol cez enklávu Zákonného Odpočinku. Drak-upaľujúc, Zar sa pripravoval na stret.

Hrot-vojna - sekunda, aby zabil alebo bol zabitý.

„Kartendranath!" volal. „Kartendranath!"

Z Nebies Zjavenia, Kartendranath zhliadol nadol, s trisekom v ruke, spievajúc, „Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam..." a pozdvihol Zarov Hrot na plný potenciál helmy.

Z helmy, istota: „Konečne! Konečne sa dozvieme, kto sú tí duchovia."

Ten deň bola Zarova hala ohnivočerveným morom hviezd. Ferman do neho vletel a jeho tvár sa zmenila na jasnooranžovú. Ašok stál pri oblúkovej kolonáde, ktorá sa otvárala do katakomb, v očakávaní Arenu.

„Nevciťuj sa do Arenovho Hrotu!" Hrot-varoval ho Zar. „Cítiš jeho prítomnosť cez tmu viditeľnú?"

„Je asi... tristo zákonných stôp odtiaľto," Hrot-potvrdil Ašok.

Plnou rýchlosťou rozčesávajúc hmly, Zar vydal Hrot-pokyny, „Ja to nestihnem, budete to musieť zvládnuť sami. V katakombách môže byť až šestnásť Nefilim. Všetci môžu prísť súčasne s Arenom. Takže je to takto: akonáhle Arena vojde, napálite do jeho Hrotu pole proti nefilimskému koreniu. Ak sú s ním Nefilim Hrot-spárovaní, budú musieť zaútočiť. Potom aktivujte Ašokove pole na zabíjanie Nefilim."

Ašok preglgol, „Ale ak sú duchovia Hrot-spárovaní s Arenom, moje pole zabije aj jeho!"

„Nemáme na výber!" povedal Ferman, pevne sa držiac svetla Archívnej Haly Jedna.

Ponorení v premenlivej oranžovej žiare, čakali, ich Hroty na spúštiach smrtiacich polí.

Ašok si z čela utrel kvapôčky potu. Poprvýkrát dokázal vidieť smrť rovno pred sebou.

Bolo chladno. To uvedomenie prinieslo so sebou iracionálnu malátnosť.

„Ja by som nikdy nemohol byť nefilimským Lovcom," pomyslel si. „Nemal by som nato žalúdok."

Cítiac vlnu strachu, Ferman luskol prstami a ukázal nad Ašokovu hlavu.

Ašok prikývol, volajúc Archívnu Halu Jedna.

Odozva bola okamžitá - Džervinova apokalyptická intenzita pulzujúca v jeho stĺpci Ducha.

Mladého muža to šokovalo do prebudenia a vyvolalo záblesk mimoriadne osvieteného periférneho vedomia. Vnímal nielen všetkých sedem oblúkov naraz - kde prostredný sa otváral do katakomb - ale aj priestor s plávajúcimi oblakmi desiatok tisíc žiarivých častíc svetla, najmä oranžovo zlatými a karmínovými hviezdami. Jeho vedomie pokrývalo celú halu, okrem jej vzdialeného konca, kde pomaly, lenivo vírila obrovská hmlovina lapis lazuli. Na druhom konci haly cítil tichú prítomnosť Ušbuda a Visarga, ktorí stáli na prahu kaplnky smrti. Len niekoľko zákonných stôp od nich, Balavan strážil kryptu Archívnych kameňov. Ašok tiež počul napätý dych Majstra Fermana a každú jednotlivú notu tichej, nepochopiteľnej hudby Lietajúcich Drakov, ktorá vanula cez polia hviezd.

Mladý muž bol stále vydesený ako zviera na nefilimskom obetnom oltári, ale aká jasnosť! Bol to prvýkrát, keď si naozaj všimol, aká je tá hala úžasná. „Poondiate umelecké dielo," pomyslel si.

Začuli Arenove kroky.

Kroky iba jedného muža. Neponáhľal sa. Bol unavený.

Bližšie a bližšie...

Ferman zdvihol ruku.

...a bližšie.

Arena sa potkol na prvom schode posledného kamenného schodišťa, potom začal vychádzať hore. Prvý schod, druhý schod, tretí, štvrtý, piaty...

Ferman prudko spustil ruku.

Dvaja Správcovia Polí súčasne projektovali do Arenovho Hrotu masívnu dávku antinefilimského jedu. Dosť na zahubenie celej karavány nefilimských pútnikov.

Odpoveďou nebolo nič šokujúce. Iba ticho.

Buď Nefilim Arenov Hrot pustili alebo vedeli, ako útok odraziť.

Alebo to možno celé bol len falošný poplach.

Arena začal opäť kráčať hore schodmi. Akonáhle sa v centrálnom oblúku objavila jeho silueta, Fermanova ruka klesla po druhýkrát.

Ďalšia lavína antinefilimského jedu do Arenovho Hrotu.

Arena sa zatackal, omámený intenzitou. „Čo robíte?" zamumlal na dve oranžové tváre, ktoré na neho civeli, akoby práve ukradol relikvie Zákona.

„Matka Svetla!" vzdychol si Ferman, utierajúc si pot z kútiku oka. Hrot-zavolal, „Veliteľ! Arena je tu. Vyzerá byť v poriadku. Jeho Hrot už nejaví žiadne abnormálne znaky."

„Okamžite ho zoberte preč z haly!" prikázal Zar. „Omráčte ho a nech ho niekto stráži. Ašok, ty zostaň v hale. Totálna ostražitosť! Ktorúkoľvek sekundu sa môžu objaviť."

Totálna ostražitosť. Ako Ferman bežal von, pevne držiac Arenu za rameno, Ašok dokázal vnímať každú jednotlivú hviezdu-bodku v galaktických oblakoch, cítiť jemný vánok v hale a rovnomerný tok dychu vo svojich nozdrách, dieru na svojej ľavej topánke a mastnotu, ktorá držala jeho krátke čierne vlasy prilepené na hlave. A počul každé jednotlivé došliapnutie Fermana a Arenu, ktorí sa náhlili chodbou a ich kroky postupne utíchali na hlavnom schodišti. A predsa bol dokonale vycentrovaný.

Oči upreté na prostredný oblúk kolonády.

Prebudenejší ako kedykoľvek predtým.

„Poďte, duchovia! Poďte!" zašepkal.

Medzitým Zar prekročil južnú hranicu Maniye, „Už som skoro tam!" Hrot-oznámil dúhovej hale. „Dostávate niečo z katakomb?"

„Neviem povedať," Hrot-odpovedal Šyama. „Senzory v posledných minútach ešte viac zoslabli. Nemyslím, že by sme v tejto fáze dokázali zachytiť potkana."

„Cítim Kheja a Galagera," varoval ich Zar. „Sú pri kaplnke Zákonných Záhradníkov."

Bola to veľká kaplnka-sklad, východne od dúhovej kaplnky.

Dvaja Správcovia kráčali rýchlo, nasledovaní svojimi nefilimskými tieňmi. Z kaplnky-skladu videli vychádzať muža v tmavozelenom rúchu.

Muž ich zbadal, ale ich tiene nevidel.

„Stretli sme starého Pušpadiva," povedal mu Galager, ukazujúc na východ. „Tým smerom!"

„Ďakujem vám, Správca Polí Zákona!"

Kráčali popri stenách kaplnky-skladu. A ako sa blížili k uličke pred kaplnkou Balthama, zachytili záblesk Zara, ako trieli hore čelnými schodmi kaplnky.

Obrátiac hlavu, Zar uvidel štyroch mužov - nie dvoch.

Hneď spoznal toho, ktorý kráčal za Galagerom.

Bol to Henrik prian, zbeh z Džex Belaranu a otec dieťaťa Pelenor Ozorenan.

Na zlomok sekundy sa pohľady mužov stretli.

Henrikov Hrot bol pevnosť! Rovnaký okamžitý dojem, ako keď sa prvýkrát stretli v Tomoristane.

Ale dnes sa neusmieval.

Lovec nezaútočil.

Zar skočil do kaplnky. Namron za ním zatresol ťažkú bránu.

Teraz bol Zar vo vnútri štítu. Vytvoril Hrot-okruh so všetkými Správcami Polí v kaplnke. „Je to Henrik! Henrik prian. Je pred dverami kaplnky, s jedným zo svojich Lovcov."

Ferman bol v dúhovej hale, vedľa neho ležal na zemi v blaženom bezvedomí jeho synovec. „Ale čo robí Henrik na čele šestnástich nefilimských Lovcov?"

Henrikov klan pozostával z maximálne štyroch alebo piatich mužov.

Boli to noví regrúti, narýchlo vytrénovaní za jeden rok? Podľa ich vysokej úrovne sa dalo usúdiť, že to nebol ten prípad.

„Kto hovorí, že tí ostatní sú Lovci? Kľudne to môžu byť obri," povedal Lorenz.

Čo by vysvetľovalo stovky úžasných zbraní z on-kameňov, ktoré sa našli v taške Lovca, ktorého Zar zabil. Obri zásobili Henrika naozaj štedro.

„Och, doriti!" Ašok zaťal zuby, uvedomujúc si, že ktorúkoľvek sekundu sa môže ocitnúť tvárou v tvár desiatke nefilimských obrov.

Zalomcovala ním vlna paniky. Jeho pole na zabíjanie Nefilim bolo navrhnuté podľa štýlu Hrot-útoku Lovcov. Čo ak je štýl obrov úplne odlišný? Jeho pole by sa neaktivovalo ani pri prvej vlne jedu, ktorou by obri zaútočili.

Zvyšok arzenálu v spálni by sa mohol ukázať ako dostatočne mocný nato, aby ich zabil, ale čo by dovtedy zostalo z Ašoka?

Pred kaplnkou, Henrik a jeho človek stále zostávali Hrot-spojení s Khejom a Galagerom. Akýkoľvek Hrot-útok proti nim by zabil aj oboch Správcov Polí. Zastavili na prvom schode vchodu do kaplnky.

„Zar!" zavolal Henrik nahlas.

Pripravený na útok, Zar stál vo vchodovej hale Balthama, ktorá bola vybavená poľami naozaj márnotratne. Vedľa neho Namron hlučne žviakal svoj čierny koreň. „Henrik!" odpovedal spoza brány.

„Zar, nechcem ťa zabiť! Viem, čo si urobil pre Pelenor," prehlásil Henrik.

S Hrotom vysoko v Nebesách Zjavenia, Zar urobil prstami obscénne gesto, jasne ukazujúc Namronovi, že na tieto medové reči nenaletí.

Namron ukázal svoje čierne zuby a jeho názorná grimasa potvrdzovala, že s ním súhlasí.

„Zar, všetko, čo chcem, je kameň z Džex Belaranu a dvadsaťštyri hermafrodických kameňov. Na váš Archív vám ich stále zostane celá kopa. Prines mi kamene a už nikdy ma neuvidíš. Moje slovo Lovca."

Zar si spomenul na hlas Priestorovej Matice: 'Nikdy nepočúvaj hudbu Strážcov!'

„To neprichádza do úvahy, muž Zákona!"

Zo zrejmých dôvodov. Pre obrov nemôže byť nič atraktívnejšie ako Archívne kamene, keď budú super-nabité. Vyzbrojiť Henrika hermafrodickými kameňmi by mu len uľahčilo situáciu, keď sa bude chcieť vrátiť a zaútočiť počas prenosu.

„Zar, dobre si to rozmysli!" pokračoval Lovec. „Prečo by ti malo záležať, čo sa po tebe bude diať v kráľovstve? Si na ceste preč - jediné, na čom ti záleží, je váš Archív. Nechaj Nefilim, nech si tu vyriešia svoje záležitosti a Nefilim sa nebudú miešať do tých tvojich."

„Veliteľ," Hrot-zavolal Šyama, „senzory s krátkym dosahom všade hlásia Nefilim! Dvaja pri hlavnom portáli, jeden v hlavnej kuchyni, štyria okolo kaplnky Úsvitu, traja pred druhou halou Melchisedeka, traja v katakombách pod enklávou Vysokého Kňaza, jeden pri portáli ženského krídla."

„Spolu je ich šestnásť," potvrdil Ferman. „Vôbec sa nesnažia zatajiť svoju prítomnosť!"

„Práve naopak! Akoby sa snažili spustiť toľko senzorov, koľko len môžu," všimol si Šyama. „Nedáva to zmysel!"

V jedinom zavlnení nozdier zacítil Zar nefilimské korenie po celej svätyni.

„Nedáva to vôbec žiadny zmysel!" vrieskal Ferman. „Iba ak by našli spôsob, ako obísť všetky naše obranné systémy!"

To Ašoka vôbec neupokojilo. „Ide si po mňa smrť!" uvedomenie na neho doľahlo s chladnou istotou. „Niet cesty von!"

Akútna blízkosť smrti obnovila jeho totálnu ostražitosť. V úžasnej presnosti periférneho vedomia si na druhej strane prostredného oblúka všimol slabý tieň. Zahmlenie v oranžovej žiare poľa hviezd.

„Nikto tam nie je. Je to v poriadku," vnútila sa mu do mysle myšlienka.

Tak či onak, prítomnosť Nefilim by už aktivovala celý arzenál Hrot-zbraní v hale.

Ibaže by sa Nefilim ukrýval za jeho Hrotom.

Urobil tri kroky smerom k oblúku. Tieň zmizol, svetlo sa vrátilo naspäť do normálu.

„Úplne normálne," otočil sa.

Úplne normálne?

„Majster Džervin! Majster Džervin!"

Náhle inšpirovaný, Ašok prebral Hrot-ovosť haly a vymazal dekoratívne pole. Červenkasté oblaky hviezd okamžite zmizli a vystriedala ich normálna purpurová farba tmy viditeľnej. Otáčajúc sa okolo vlastnej osi, zachytil záblesk páru očí.

Niečo väčšie prevzalo kontrolu.

Masívna vlna zostupujúca nadol jeho Hrotom. Hrom. Rozpútavajúci nad Nefilim peklo smrtiacich polí.

V rovnakom čase, rozľahlosť. Vnímajúc sieť polí celého kráľovstva, ktorú Matka Svetla súcitne drží vo svojej ruke. Ale už nie nadlho.

Usmiala sa.

Nefilimská odpoveď prišla s prudkosťou, ktorá otriasla celou kaplnkou. Jedno s Džervinom, Správcovia sa Hrot-držali svojich polí. V dúhovej hale Arena opäť otvoril oči. V krypte Archívnych kameňov sa Balavan postavil a v panike utekal von, vidiac, že polia neďalekej komnaty smrti sa chystajú vychrliť svoj jed.

Pokojný ako Nebesá Zjavenia, pripravený udrieť trisekom, Zar čakal na Henrikov útok.

Ten ale neprišiel.

O sekundu neskôr vlna opadla. Polia sa vrátili do normálu.

Hrot-okruhom Správcov Polí súčasne prebehli tri správy.

Jedna od Šyamu, „Funkčnosť všetkých senzorov katakomb je obnovená. Zdá sa, že tam dole už nik nie je."

Jedna od Ugra, ktorý bol vonku, pred kaplnkou Mystérií Pradávnych Čias, „Veliteľ, kontaktovali ma Nefilim! Hovoria, že sa chcú s tebou okamžite rozprávať, a nech urobíš čokoľvek, aby si nezabil Henrika! Hovoria, že naša kaplnka nie je ohrozená!"

Jedna od Ašoka, „Ja... Ja... Ja som zabil..." Ašok sa Hrot-zadrhol. „Zabil som dvoch nefilimských Lovcov! Sú tu... dve poondiate mŕtvoly, rovno predo mnou!"

A vo svojom vnútri si pomyslel, „Takže som niekto!" Ale bol rozhodený emóciami a myšlienka mu unikla do Hrot-okruhu.

Držiac sa triseku, Zar potlačil úsmev. „Ugr, kto ťa kontaktoval?" Hrot-zavolal.

„Prichádzajú! Sú rovno predo mnou. Nie sú to obri, sú to Lovci! Neútočia." Nasledovalo niekoľko sekúnd ticha, potom sa opäť ozval, „Je to ich šéf! Hovorí, že sa volá Džorandžeran. Chce s tebou hovoriť, ale nedokáže ťa dosiahnuť kvôli tomu prekliatemu štítu. Hovorí, aby si v žiadnom prípade nezabil Henrika!"

„Džorandžeran, bývalý Najvyšší Veliteľ nefilimských Lovcov?" Ferman si odpľul na živú podlahu. „To nežeriem."

„Nefilim sa blížia ku kaplnke. Za necelé dve minúty sú všetci tam," upozornil Šyama.

„Avan a Ler uvideli pred druhou halou Melchisedeka štyroch Nefilim," ohlásil Ferman. „Potvrdzujú, že sú to Lovci, nie obri. Nezaútočili na nich."

„Veliteľ!" opäť sa Hrot-ozval Ugr. „Ten Džorandžeran chce, aby som mu dal svoj kľúčový kameň, aby sa s tebou mohol rozprávať cez štít. Hovorí, 'Je to úplne bezpečné, spomeň si na zázvorovú marmeládu!' Ale ja mu predsa nemôžem dať môj kľúč! Nebolo by..."

Hrot-komunikácia bola prerušená.

Ferman okamžite zrušil Hrot-linku k Ugrovmu kľúčovému kameňu.

Zázvorová marmeláda! Ak to bol trik, tak bol veľmi múdry!

„Zar!" zareval Henrik výhražným hlasom, „Okamžite mi prines kamene alebo zabijem teba a všetkých v tvojej kaplnke!"

„Och doriti! Doriti! Zaútočili na Ugra!" hlásil Ferman.

„Mŕtvy?" spýtal sa Zar.

„Nie. Iba v bezvedomí," odpovedal Ferman.

Iba v bezvedomí? Prečo?

V tej chvíli to Zarovi docvaklo.

Odporné ako Nefilim!

„Ja tomu nemôžem uveriť! Ne-do-ká-žem tomu uveriť!" zúrivo dupal pätou po živej podlahe. „Obnov Hrot-spojenie!" prikázal.

Absurdný príkaz. Kameň-kľúč nestačil na rozbitie obranného štítu, ale postačil by na narušenie komunikačného systému Správcov.

„Potvrď príkaz," požiadal Ferman.

„Obnov Ugrove Hrot-spojenie!" zopakoval Zar. „Okamžite!"

Ferman zaváhal, „Si si istý?"

„Áno! Sakramentsky istý!" škrípal zubami Zar. „Nedochádza ti to? Toto je zasraný spor medzi Nefilim, s nami to nemá nič spoločné! Ocitli sme sa v krížovej paľbe a Džex Belaran s nami celý čas manipuloval!"

Omráčený, Ferman obnovil Hrot-spojenie s Ugrovým kameňom.

„Zar! Zar!" do Hrot-okruhu vpadla povedomá vibrácia. „To som ja, Džorandžeran. Zar, neútoč na Henrika! Nech urobíš čokoľvek, neútoč na Henrika! Moji muži ho chytili do piatich trojuholníkových sietí. Jeho Hrot už pre vás nemôže byť nebezpečný."

„Džorandžeran..." Zar sa zhlboka, sykavo nadýchol, „ak je tento príbeh o tom, o čom si myslím, že je, budem veľmi, veľmi nahnevaný!"

„Porozprávame sa neskôr! Zatiaľ sa drž bokom. Nezasahuj!"

Zapletený v trojuholníkových sieťach, Henrik nemohol zahájiť na kaplnku Hrot-útok, kým by predtým nepremohol pätnástich Lovcov vedených Džorandžeranom. Tak použil inú zbraň - Hlas.

Rozpútal príval Hlasu, „Zar! Otvor dvere! Vpusti ma dovnútra!"

Halou zafúkal ľadový vietor a zasiahol Zara a Namrona.

„Otvor! Otvóóóóóóór!" Hlboký ako Podsvetie, Hlas sa zmenil na obludný, planúci starobylými silami, a zniesol nadol hrozivú temnú prítomnosť. „Otvóóóóóóór! Otvóóóóóóór!"

Tma viditeľná bola naplnená zvukmi, ktoré sa absurdnou rýchlosťou valili všetkými smermi, syčiace príbehy svetov, ktoré začali umierať vo chvíli, keď boli zrodené, plodiac bezcenné výtvory, ktoré boleli ako zvuk tabule, na ktorú škriabe tisíc klincov.

Hudba Strážcov.

S Henrikovým Hlasom sa spojila do kakofónie pekla, „Otvóóóóóór!"

Strácajúc príčetnosť, Namron začal dvíhať ťažké drevené brvno za dverami kaplnky.

„Stoj!" Zar ho za plecia stiahol naspäť.

Ale v ohlušujúcom šialenstve sa Namron zmenil na divoké zviera, ktoré vrieskalo a kopalo.

Zar ho musel omráčiť niekoľkými presnými údermi čierneho tanca.

„Otvóóóóóóór!"

Ako Namron klesal na kolená, do haly sa vrútili Ferman, Šyama, Arena a Lorenz. Nevšímajúc si Zara, štyria muži uháňali otvoriť dvere.

V tomto energetickom pekle bola tma viditeľná neznesiteľne hlučná, takže projektovanie Hlasu Hromu by mohlo mať nepredvídateľné následky. Zar sa rozhodol, že ich vyradí čiernym tancom. Zameral sa na silných mužov. Fermana a Šyamu trafil do lacných-brán-von, ako popri ňom prechádzali.

Mäkko dopadli na bielu živú podlahu.

Potom sa venoval Arenovi, ktorý bol už pri brvne. Ale úder na bránu pod ľavú lopatku sa ukázal ako neúčinný. Zar ho udrel ešte raz, tentokrát na lacnú-bránu-von.

„Otvóóóóóóór!"

Zajatý Henrikovým Hlasom, Arena sa zapotácal, ale nespadol.

Zar vykonal plnú sériu úderov, akoby bojoval proti protivníkovi v čiernom tanci.

Mladý muž sa zrútil a z jeho úst vytiekol pramienok krvi.

Rozzúrený hudbou, starý Lorenz bojoval s nečakaným nasadením. Medzitým do haly dobehli Meran a Uhl, ich oči osvetlené dementnou žiarou.

Zar videl, že situácia sa začína vymykať spod kontroly. „Ašok! Zvládaš to?" Hrot-zavolal.

Ašok prehľadával tašky Lovcov, ktorých zabil. „Tu je všetko tiché!"

Lorenz zaútočil po hlave. Vyradiť ho z činnosti vyžadovalo sedem úderov čierneho tanca za sebou.

Zrazu Hlas ustal. Tma viditeľná opäť stíchla.

Meran a Uhl zastali uprostred haly, neveriaco hľadiac jeden na druhého.

„Naspäť na svoje pozície!" prikázal Zar a bežal k priezoru na čelnej stene.

Na scéne sa objavil Melchard. S oboma rukami zdvihnutými, stál dvadsať zákonných stôp za Lovcami a ich rukojemníkmi, pripravený projektovať Slovo Hromu.

Naľavo sa z hmiel vynoril Džorandžeran. Sám. Oblečený v obnosenom čiernom plášti pokrytom blatom. Vyzeral byť o desať rokov starší, ako keď ho Zar videl naposledy.

„Džorandžeran, nenúť ma zaútočiť na teba!" vyhrážal sa Henrik.

„Je dobré, počuť zase tvoj hlas, synak!" prehovoril Džorandžeran svojim drsne vrúcnym hlbokým hlasom. „Je to už nejaký čas."

„Čo chceš?"

„Teba, Henrik."

Henrik vzdoroval, „Zabiť ma nemusí byť také ľahké, ako si myslíš! Naučil som sa o Strážcoch viac ako..."

„Nechcem ťa zabiť, chcem ťa naspäť," povedal Džorandžeran bez hnevu.

Henrik skryl svoje prekvapenie, „Naspäť?"

„Áno, naspäť v Džex Belarane! Nechať ťa odísť bolo najväčšou chybou môjho života, Henrik! Prišiel som sa ospravedlniť."

To u Najvyššieho Veliteľa Džex Belaranu nebolo bežné. Henrik neveriaco sklopil zrak.

S odzbrojujúcou úprimnosťou, Džorandžeran pokračoval, „Chcem ťa naspäť! Viem, čo si urobil, ale som pripravený všetko odpustiť."

„Príliš neskoro!"

„Synak, som starý muž. Deväť mesiacov som práve strávil tým, že som sa ukrýval pod kopami lístia, prespával pod dažďom, bojoval s morom. Ak sa teraz so mnou vrátiš, stálo to celé zato. Pelenor je v Džex. Čaká na teba. A tvoj syn, krásny..."

„Minulosť sa nedá odčiniť!" Henrikov hlas bol nasiaknutý nahromadenou horkosťou dvanástich rokov exilu.

„Aká budúcnosť ťa čaká s obrami, synak? Nehovor mi, že tvoje srdce je s tým Bobrosom! Čo vlastne presne chceš? Máš Džorandžeranove osobné ospravedlnenie. Nie je to rovnako dobré ako vidieť Džex Belaran v plameňoch?" Starý muž s opálenou tvárou sa uškrnul, „V Džex Belarane už v minulosti boli požiare. Ale Džorandžeran sa nikdy nikomu neospravedlnil."

Henrik neveriaco pokrútil hlavou.

Džorandžeran k nemu vystrel ruku. „Začneme odznova?"

Mäkším hlasom, „Ja nemôžem, Džorandžeran. Nemôžem."

Ruka zostala otvorená.

„Prosím, teraz už odíď! Nechcem ťa zabiť," Henrik sa opäť zatvrdil.

Zar poslal cez okruh výzvu k Hrot-pohotovosti.

„Som naspäť v krypte Archívnych kameňov," odpovedal Balavan.

Ašok zanechal svoje mŕtvoly, „Totálne pripravený!"

Ušbud, Visarg a ostatní potvrdili, že držia svoje pozície.

Pred kaplnkou na seba hľadeli Džorandžeran a Henrik.

Zar videl prichádzať vlnu. „Držte to!" zvýšil Hrot-intenzitu.

V kaplnke nebolo cítiť nič. Vonku sa neozval žiaden zvuk. Ale Henrik a jeho muž padli.

Rovnako tak aj Khej a Galager.

Zar zvrieskol, „Melchard, dones ich sem, rýchlo!"

Melchard sa ponáhľal ku Galagerovi a vytiahol jeho telo hore po schodoch kaplnky. Keď došiel na vrch, Zar rýchlo otvoril dvere a vtiahol telo mladého muža dovnútra. Melchard bežal naspäť a priniesol aj Kheja.

Obaja boli mŕtvi.

Škaredo mŕtvi. Zar sa ani nemohol pokúsiť pritiahnuť ich naspäť, jednoducho preto, že neostalo nič, čo by sa dalo pritiahnuť. Vplyvom hrozivej dávky jedu, ktorú šestnásti Lovci vpustili do Henrika, sa ich astrálne telá úplne vyparili.

Vo vchodovej hale Balthama sa Namron už začal hýbať, jeho ľavá ruka hľadala vo vrecku čierny koreň. Melchard prezrel štyroch Správcov Polí, ktorých Zar omráčil. Rýchla Hlasová projekcia priviedla Fermana k zmyslom. Šyama bol v hlbokom bezvedomí, ale jeho životné brány boli nedotknuté.

Ale keď prišiel k Arenovi, Melchard zavolal, „Zar, videl si, čo sa tu stalo?"

Arena bol mŕtvy.

Rovnako tak aj Lorenz.

Ich životné brány boli tak na kašu, že ani tu nebola šanca privolať ich naspäť.

Obe päste zovreté, Drak v očiach, Zar vyšiel von z kaplnky, pripravený povedať Džorandžeranovi presne to, čo si myslí.

Starého muža našiel kľačiaceho pri Henrikovom tele, ako plače.

Zastavil na schodoch a zahľadel sa do hmiel.

Neskôr, keď Správcovia vytvorili Hrot-spojenie s Lazérou, aby si vymenili správy, Zar sa rozprával s Lermonom. Rozvážnym tónom a s nezdolateľnou jasnosťou Nebies Zjavenia mu povedal, „Pamätáš si na náš rozhovor minulý rok, keď si hovoril, že Nefilim sú hlavným dôvodom úpadku kráľovstva a ja som sa snažil obraňovať Námah? Tak si mal pravdu. Nefilim kráľovstvo zničili."

20.15 Spolupráca na nefilimský spôsob

Zar a Džorandžeran spolu kráčali popri rieke Fontelayne.

Starý náčelník hovoril, „Potom, ako sme tvoju ruku odpojili od zdrojového kameňa Líšok, sa Perseps vrátil na sever. Ja nie. So štrnástimi mužmi som zostal v kraji. Boli to mizerné časy! Dvaja moji Lovci umreli na mor. Piati ďalší ochoreli. Dostali dyzentériu a museli byť poslaní naspäť do Džex Belaranu. V lavíne som takmer prišiel o ďalších troch. Jeden si zlomil nohu, keď spadol z mosta... dlhý zoznam katastrof!"

Zar si dával dokopy fakty, „Takže preto ste sa ani nepokúsili zničiť naše citlivé senzory v lesoch v okolí svätyne: chceli ste si byť istí, že zaznamenáme Henrikov príchod?"

„Ibaže sme si neboli istí, či je za tým všetkým Henrik. Mal som silné podozrenie, že áno, a preto som zostal tu. Vieš, v kráľovstve nie je veľa mužov, ktorí by boli schopní vyrobiť taký chaos: ten duch Fridrik, ktorý sa zahrával s Hnedými Rúchami, Líšky a Červený Klan sa navzájom vyzabíjali, Čierni Lovci vyhubení behom niekoľkých hodín... skvelá práca!" zvolal Džorandžeran, akoby bol na to hrdý. „Ja som Henrika vytrénoval. Viem, čoho bol schopný. A tiež, Bobros je inteligentný muž. Obklopuje sa len tými najlepšími. Keby som bol na jeho mieste, tiež by som si bol vybral Henrika. Henrik bol najlepší."

Teraz, keď boli obri na ceste, bolo jasné, že pozabíjať Líšky, Červený Klan a Čiernych Lovcov bola kolosálna chyba. Ak bola jedna šanca, ako dobyvateľov zastaviť, bolo to spojením všetkých Lovcov - normálnych aj odpadlíkov - proti nim.

Fridrik bol pre Zara stále záhadou. Ako sa mohlo stať, že muž hovoril a správal sa presne tak, akoby bol vytrénovaný v Džex Belarane a predsa tam nikdy nebol? Bol mimoriadne presvedčivým špiónom alebo len bábkou, ktorej osobnosť bola úplne vyfabrikovaná?

Zar sa skúsil opýtať, „Je tu niečo, čo ste mi o Fridrikovi nepovedali?"

„Nie. Jediná vec, ktorá mi napadá, je príhoda spred piatich rokov, kedy dvaja naši Lovci záhadne zmizli. Alder a Pion, tak sa volali. Išli po niekoho do Barnagiranu, ale nikdy tam nedošli. Vyparili sa z kráľovstva! Ktovie, možno ich chytili obri a z ich astrálnych tiel vytesali Fridrika. Nekromanceri Východného Polostrova zvyknú robiť takéto špinavé triky."

„Špinavé triky..." Zar vystrúhal znechutenú grimasu.

Z vrecka vybral malú plasovú škatuľku, ktorá obsahovala Persepsov otrávený darček: kľúčový kameň na komunikáciu cez štít Džex Belaranu. Jeho vyžarovanie bolo potlačené výstelkou škatuľky.

„Použiť ma ako návnadu, to bol špinavý trik," povedal, podávajúc škatuľku Džorandžeranovi.

Lovec si zobral škatuľku a vložil si ju do vrecka bez toho, aby ju otvoril. „Džorandžeran sa nikdy neospravedlňuje. Je to dobre známe," povedal. „Aj tak, pokiaľ môžem posúdiť, v tomto kameni ste sa kúsok babrali, však?"

Kúsok, ako si Džorandžeran o niekoľko dní uvedomí.

„Prečo ste s nami nemohli hrať priamu hru?" pokrčil plecami Zar. „Obri sú našim spoločným nepriateľom. Mohli sme spojiť sily, aby sme zradcu našli a zneškodnili."

„Nie je to presne to, čo sme aj urobili?" uškrnul sa Džorandžeran.

Spolupráca, nefilimský štýl.

„V Eisraime sa nemuselo odohrať toto svinstvo. Ak ste chceli Henrika, nemohli ste ho ísť naháňať niekam inam?"

„Spomeň si, my sme nevedeli naisto, že je to Henrik. Všetko, čo sme vedeli, bolo to, že nech je za týmto príbehom ktokoľvek, je to pre Džex Belaran nepriateľ číslo jedna," poukázal Džorandžeran. „Hrozba bola príliš vážna, museli sme ho nájsť. Nemohli sme si dovoliť zlyhať. Aj tak, nebol to len náš kľúčový kameň, ktorý prilákal Henrika do vašej kaplnky. Ak sem prišiel, bolo to práve tak kvôli vašim hermafrodickým kameňom."

Stále ale zostávalo, že ak dal Perseps Zarovi kameň, bolo to preto, aby prilákal zradcu.

Mlčky kráčali k loďke, ktorá mala Lovcov zobrať naspäť do Severných Jazier. Džorandžeranovi muži sa už nalodili, pričom so sebou zobrali aj Henrikove telo. Šéf svojich mužov skontroloval a vydal niekoľko príkazov.

Pred odchodom sa ešte zastavil na móle a varoval Zara, „Obri si spomedzi Nefilim v Barnagirane najali mnoho špiónov. Sú po celom kraji Severných Jazier. Budete si musieť na nich posvietiť. Dávaj si na seba pozor, Zar Hnedého Rúcha!"

„Pošlite Pelenor moju lásku. A tiež Felícii. Vysvetlite za mňa, že teraz som naozaj nemal čas pripraviť pre ňu nakladané uhorky."

„Chcel by si s ňou hovoriť?" S vážnym výrazom na tvári, Džorandžeran vytiahol z vrecka malú plasovú škatuľku a podával ju Zarovi. A uškrnul sa, akoby to bolo vtipné.

„Zbohom, muž Zákona!" Zar sa mu otočil chrbtom a odišiel.

Na kremačné polia.

~ Tak končí Kniha Posledných Dní ~

21 - Kniha Údolia Nekromancera

21.1 Nasledovanie svetla Archívnej Haly Päť

Bolo už neskoro popoludní, keď sa pohrebný rituál štyroch Správcov Polí chýlil ku koncu. Zar prenechal mŕtvoly troch Lovcov Zotharovi.

„Vykonám, Majster Zar!" doširoka sa usmial Veľmajster Služobníkov Mŕtvych, vždy ochotný sprevádzať duše na ich prvých krokoch ich Veľkej Cesty.

Čím vyľudnenejšou sa svätyňa stávala, tým širší bol Zotharov úsmev - spokojný úsmev úprimného človeka, ktorý videl, ako sa jeho životná misia chýli ku koncu. Jeho zákonná radosť istým spôsobom hriala pri srdci.

Ale kto vykoná Zotharove rituály? O tom zvykol Zar často rozmýšľať. Keďže ale nenachádzal žiadne jednoduché riešenie, radšej si tú otázku prestal klásť.

Kráčajúc naspäť do dúhovej kaplnky, zavolal cez tmu viditeľnú, „Aparalgon, chcem ťa vidieť. Je mi jedno, aké rúcho máš na sebe, len príď. Do mojej kaplnky. Dnes si mi chýbal."

Taká vrúcnosť, až to do očí mladého muža vohnalo slzy. „Neurobím vám hanbu, Majster Zar. Zmenil som rúcho," oznámil dôstojne.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!" Zarov Drak zasiahol tmu viditeľnú, až Aparalgon nadskočil. „Tak potom príď hneď. Bež! Neviem sa dočkať, kým ťa uvidím."

„Slečna Teyani sa pýta, či môže prísť tiež," dodal Aparalgon.

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou...

„Zákonne samozrejme! Povedz jej, že som sa jej práve chystal zavolať."

„Hovorí, že vie," povedal Aparalgon.

Keď sa vrátil domov, Zar urobil zo svojej haly jednoduché pole hviezd. Bolo skromné - ako to, ktoré prvýkrát videl, keď ho Elyani a Seyani učili cestovať. Posadil sa doprostred a hľadel na svetlá. Jeho mysľou plávali obrazy udalostí, ktoré sa ráno odohrali.

Zabiť Arenu a Lorenza... ako k tomu mohlo dojsť? Videl mladého muža, ako padá a z úst mu tečie krv. A videl sa, ako vymlátil dušu zo starého Lorenza. Čudné asociácie ho priviedli k spomienkam na jaskyne zúfalstva a blonďavú Vivyani na jej smrteľnej posteli.

„Nie, nie už zase!" Vstal a tancoval pod hviezdami; nechal obrazy odplávať preč.

Keď počul prichádzať Teyani a Aparalgona, zastal, zadržiavajúc dych, modliac sa k Dobrému Pánu Melchisedekovi, „Prosím, nie ružové rúcho!"

Vošli ruka v ruke - ona, Belšia ako kedykoľvek predtým, on, odetý v dlhom čiernom plášti, v ktorom sa niesol s veľkou dôstojnosťou. Jeho Hrot stále žiaril Barkhan Zérovým zlatom.

Zar sa k nim rozbehol a oboch ich Drak-objal, až z toho Aparalgonovi praskali stavce.

„Povedz mi, priateľu! Čo ťa primälo vybrať si čiernu?"

„Majster Barkhan Zér ma inšpiroval," odpovedal Aparalgon, siahajúc si rukou na chrbát, aby si ho pošúchal. „Odteraz budem nosiť čiernu. Čierna je farba súdu."

„Súd," zopakoval Zar, užasnutý, akoby pred ním Matka Svetla práve stvorila novú hviezdu. „Čo to znamená?"

Cez Aparalgona odpovedala Archívna Hala Päť, „Súd znamená, že všetko sa počíta. Každá jedna vec, ktorú sa naučím, každá jedna vec, ktorú urobím, každá jedna vec, ktorú poviem. Každú minútu. Stále."

Teraz bol rad na Zarovi, aby mal v očiach slzy.

V poslednej hodine sa spiaci zobudia!

Dlane a oči obrátené k nebesám, Teyani poslala Barkhan Zérovi pobavený úsmev. Potom pohliadla na Aparalgona spôsobom, ktorý prezrádzal, že si ho adoptovala.

„Čo ak sa ľudia budú pýtať, aká je moja kasta?" opýtal sa.

Nemohol by sa predsa zákonne nazývať Sivým Rúchom a nosiť oblečenú čiernu!

Teyani odpovedala prorockým hlasom, „Povieš, 'Som Aparalgon Poslednej Hodiny.'"

Zar do seba vpíjal ich prítomnosť, uchovávajúc ich obraz v pamäti Priestorovej Matice.

„Priatelia," oznámil, „chcem vás oboch pozvať na výnimočný rituál. Dnes v noci, v tejto hale, sa Správcovia Polí zhromaždia na nabíjanie Archívneho kameňa."

Do jediného kameňa mala byť vložená celá svätyňa. Väčšia sila ako pri rituále vystúpenia.

Zar volal Džervina, aby mu dal silu povedať zvyšok správ.

Teyani pohliadla do neho a cez neho, zaplaviac ho Orlovým Svetlom. V tichu Výšin, Svetlo hovorilo, „Viem, čo sa chystáš povedať, milujem ťa, Orol ťa miluje ešte tisíckrát viac, a to, čo je, bude navždy."

Zar chytil Aparalgona za ruku, „Priateľu, teraz je čas volať Barkhan Zérove svetlo a byť silný. Nabíjanie Archívneho kameňa potrvá celú noc. Na úsvite, Melchard, Namron a jeho muži opustia svätyňu. Budú so sebou niesť falošný Archívny kameň. Na poludnie odídu všetci Správcovia Polí okrem Fermana, Ušbuda a Šyamu. Oni tiež ponesú falošné kamene. Ja odídem pri západe slnka. So skutočným kameňom. Potom už zo svätyne nezostane nič - iba štrukturálne polia, ktoré udržiavajú živé steny vztýčené."

Biely Orol chytil Aparalgonovu druhú ruku. „Keď Zar odíde, pôjdem aj ja," povedala so zničujúcou prostotou. „Zar a ja máme jednu noc, aby sme ti dali to, čo by sme ti chceli dať, keby nám Pán Melchisedek dal čas."

„Ale toto nebude žiadny obyčajný deň a noc," dodal ihneď Zar. „Sila v kameni bude ohromná. Môžu sa odohrať veľké zázraky."

Aparalgon plakal.

Prečo by týmto dvom majstrom malo na ňom tak záležať?

Vrúcnosť bola pre neho nová skúsenosť. V kaplnke Sivých Rúch jej veľa nebolo. Ledva začal tú magickú chuť ochutnávať a už mal o ňu prísť.

„Ako hovorí Zákon..." začal, ale sám seba prerušil, pokrčiac plecami. Pohliadol do Teyaniných očí a rozmýšľal, čo urobil, že si zaslúžil toľko lásky.

„Musíme prediskutovať praktické veci," pokračoval Zar. „Zostať vo svätyni neprichádza do úvahy, keďže obri tu budú v priebehu niekoľkých dní. Ale... nemyslím si, že by si mal opustiť svoje telo."

„Ja viem," povedal mladý muž, držiac sa svojho Hrotu. „Majster Barkhan Zér mi to povedal. Musím ísť a nasledovať svetlo Archívnej Haly Päť. Kdekoľvek pôjdem, Archív bude mojím domovom. Len by som chcel... keby som tak s vami mohol zostať ešte o trochu dlhšie."

Teyani zniesla nadol oblak Belosti. „V Zákone Orla je jeden úžasný verš. Hovorí, 'Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou, som s tebou, aj keď som ďaleko.' My budeme s tebou, Aparalgon. Kdekoľvek pôjdeš, budeš cítiť našu prítomnosť. Niekedy dokonca ešte silnejšie, ako keby sme Zar a ja boli stále v kráľovstve."

21.2 Plán

Tesne pred západom slnka začali do Zarovej haly prichádzať Správcovia Polí, v skupinkách po troch. Posadali si do veľkého kruhu a mlčky hľadeli na hviezdy.

Vošli Teyani a Aparalgon, prinášajúc so sebou svieži Orlov vánok. Teyani sa rovno išla posadiť po Zarovej ľavici a Aparalgona si podržala na svojej ľavej strane.

Na Ašokovej tvári bol zničený výraz. Zar k nemu natiahol ruku, „Poď, posaď sa po mojej pravici! Nech sa kvôli tragickým udalostiam nezabudne, že si hrdinom dňa."

Všetci na podporu tohto tvrdenia začali tlieskať, a to tak presvedčivo, že nesený tou silou, Ašok tiež začal tlieskať.

A plakal.

Prah dverí prekročil Ferman. Zar vyskočil na nohy a išiel ho pozdraviť. Mĺkvi, pokojní, hľadeli na seba.

Nefilim, ne-Nefilim, Zar zabil Fermanovho synovca.

Pokojný, Ferman chytil Zara za ruky, „Možno si ho zachránil. Aj Lorenza. Teraz odpočívajú v pokoji, to viem."

Na rozdiel od Kheja a Galagera.

Do haly vošiel Melchard s Muridji, tesne nasledovaný Namronom. „Novinky z Polí Pokoja!" ohlásil Melchard. „Lorenz a Arena boli Majstrami Hromu prijatí v Archíve. Budú čestnými hosťami pri rituále prenosu."

Melchard si uvedomil, že všetci sa postavili, aby si uctili jeho hodnosť. „Posaďte sa, prosím! Z milosti Pána Melchisedeka, už nie som Veľmajster Zákona. Už len Melchard Hnedého Rúcha," povedal a posadil sa vedľa Ašoka.

„A čo je s Khejom a Galagerom, Majster Melchard?" opýtal sa ho Ašok.

Melchard len mlčky pokrútil hlavou.

Keď všetci zaujali svoje miesta v kruhu, Ušbud opäť nadhodil pálčivú otázku, „Tak čo sa stalo s Khejom a Galagerom? Kde sú teraz?"

„Dva Duchovné Zárodky vo Výšinách," povedal Zar.

Všetko ostatné bolo vymazané.

Ušbud bol šokovaný, „To je všetko, čo z nich zostalo?"

Teyani odpovedala dychom Výšin, „To, čo nie je, nikdy nebolo. To, čo je, bude navždy. Načo smútiť?"

Magické slová. Zniesli nadol úžasnú kvalitu prítomnosti.

Stále ale zostávalo, že to, čo sa prihodilo Khejovi a Galagerovi, sa mohlo v najbližších dňoch stať ktorémukoľvek Správcovi Polí.

„Priatelia, intenzita jedu, ktorú Džorandžeran a jeho muži uvoľnili, aby zabili Henrika, bola fenomenálna," povedal im Ferman. „Nevidím dôvod, prečo by obri chceli použiť toľko sily na ktoréhokoľvek z vás."

Okrem Zara, pravdaže. A Melcharda. A Esrevina v Lazére. A Lermona a Vlnka.

Viac sa k tomu nedalo povedať. Zar držal minútu drahocenného ticha, potom pokračoval, „Proston odišiel?"

„Dnes popoludní sme ho odprevadili k rieke. Zobral si loďku na juh," povedal Namron.

„Koľko ľudí zostalo vo svätyni?"

„Okrem tých, ktorí sú v miestnosti a mojich štyroch mužov, povedal by som... nie viac ako dvanásť," odhadol Namron. „Moji muži robia obchôdzky a prinášajú mŕtvych Zotharovi."

„...ktorý je zďaleka najšťastnejším človekom v kraji!" dodala Muridji.

„To zákonne je! No dnes v noci by sme sa mohli dostať do problémov," pokračoval Namron. „Cudzinci zo severu, ktorí utekajú pred obrami. Prichádzajú do kraja po stovkách. Včera dav šesťdesiatich z nich zaklopal na dvere Lazéry. Majster Esrevin im na noc poskytol prístrešok. Správali sa zákonne. Ale v meste Eisraim sa vyskytlo rabovanie skladov. Zúfalí ľudia sú schopní všetkého."

„Situácia na severe je katastrofálna," hlásil Ferman. „Obri zničili Prasnamegan a Bajalakopan - ale naozaj zničili! Nezostala po nich ani jediná živá duša, pozabíjali ľudí rovnako ako zvieratá. Mestá boli zrovnané so zemou. Úplne! Nezostala stáť ani jedna budova, ani jediný strom. Zrušili dokonca aj prírodné polia. Od Ašerbanu až po Tomoristan sú všetky lesy v plameňoch."

Koniec stromových domov.

„Dosiahli už Tomoristan?" spýtal sa Melchard.

„Naposledy som s Peldenom hovoril pred hodinou. Podľa posledných správ sa obri blížili k predmestiu," povedal Ferman.

Takže práve v tejto chvíli už mohol prebiehať masaker.

Na halu zostúpila pochmúrna nálada.

Aparalgon, ktorého múdry otec a druhovia v Sivom Rúchu hľadali v Tomoristane útočisko, sa obrátil na Teyani.

Držala ho v Orlovi.

Keď je človek držaný v Orlovi, nevymaže to smútok, ale človek sa cíti rozľahlo.

Rozľahlejšie ako polia hviezd.

Zar zatlieskal rukami, „Priatelia, poddávanie sa temným náladám svetlu nikdy neposlúžilo! Jedna z vecí, ktoré nás Džervin učil, bolo smiať sa uprostred najhrozivejších okolností. Ja viem, že keby bol s nami, dnešok by nebol žiadnou výnimkou."

„Pravda!" súhlasili jednohlasne Teyani a Melchard.

Zar nabil svoj hlas Drakom, „Dnes večer musíme osláviť víťazstvo! Proti nefilimským Lovcom sme sa držali veľmi dobre."

To znelo priam neuveriteľne. Až natoľko, že Správcovia Polí tomu sami sotva dokázali uveriť.

Zar sa obrátil na Ašoka, „Ako si sa cítil, keď si pred sebou videl padať dvoch Lovcov?"

„Necítil som nič! Vo svojej mysli som bol už mŕtvy. Taký som bol vydesený!"

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" povedal rýchlo Visarg, a každému to pripomenulo Džervina. „Ja som ťa videl, vyzeral si ako bojovný boh."

Ašok sa zachechtal. Zdvihol pravú ruku a hrozivo sa zamračil, presne ako tradičná socha Búra Zvierajúceho Sekeru.

„Ach, áno!" vykríkol nahlas Melchard a s mladíckym nadšením zatlieskal rukami - čo sa na neho vôbec nepodobalo. Správcovia Polí na neho hľadeli.

„Prečo sa na mňa všetci tak pozeráte?" povedal.

Zdvorilo sa pozreli inam.

Zasmial sa, „Ale vy mi nerozumiete? Je koniec, už nie som Vysoký Kňaz. Som slobodný človek! Pozrite sa na mňa!" postavil sa.

Očarení, sledovali ho, ako karikuje Búra Zvierajúceho Sekeru.

Pre Vysokého Kňaza to bolo nemysliteľné.

Ferman začal tlieskať. Všetci ho nasledovali. Tak trochu váhavo.

Ako šašo z nízkej kasty na trhovisku, Melchard sa hlboko uklonil a prijal ich aplauz. Potom im povedal, „Teraz chcem, aby ste ma medzi seba prijali ako Melcharda Hnedého Rúcha. Rovnako ako vy, tiež budem o tri dni mŕtvy!"

Preglgli.

„A rovnako ako vy, stanem sa jedným z ľudí Archívu v Poliach Pokoja. Tento Archív je predsa mimoriadnym dobrodružstvom, no nie? A teraz sme len na jeho začiatku!"

Mal svietiace oči. Do toho dňa si to nikto neuvedomil.

Ferman vstal a podišiel k nemu, „Vítam ťa medzi nami, Melchard Hnedého Rúcha!"

„Ďakujem ti, Ferman!" Melchard ho objal, akoby spolu v detstve chovali prasce.

Priateľským buchnutím Zar napoly vykĺbil Ašokove rameno, „No tak, choď ho privítať aj ty!"

„Divoký!" pomyslela si Teyani, vnímajúc Zarovu prudkosť.

Čas konečnej misie sa blížil. Drak sa zahrieval.

Masírujúc si plece, Ašok išiel za Melchardom. „Melchard Hnedého Rúcha, vítam ťa medzi nami!"

Melchard ho objal rovnako ako Fermana, „Gratulujem, bojovný boh!"

„Gratulujem, bojovný boh!" zakričal Ferman, a čoskoro si už všetci Správcovia Polí vymieňali bratské objatia, gratulujúc si navzájom k víťazstvu dňa, a vítajúc Melcharda medzi sebou. Muridji sa k nim pridala, keďže sa cítila byť viac-menej súčasťou tímu.

Sediac na dlážke, Aparalgon ich zničene sledoval.

Málo vecí dokáže vyvolať viac zármutku ako to, keď človeka vynechajú z hry.

Videl sám seba, ako putuje kráľovstvom, v tme.

Po jeho boku žiarila Teyani.

Zar tiež zostal sedieť, s očami upretými na svoju ľavú päsť. Zovrieť. Uvoľniť. Zovrieť...

Keď Správcovia Polí opäť zaujali svoje miesta v kruhu, ich oči iskrili entuziazmom. Použijúc pole, Zar nakreslil na plasovú podlahu hrubú mapu Eisraimu a Lazéry. Uprostred sa vlnila rieka Fontelayna. Na východnej strane viedla do Hôr Lazraimu rieka Ferex. Na západnej strane boli Západné Planiny, s maličkými Vrchmi Pipili; a viac na sever, Homarské Vrchy.

„Čas zrekapitulovať si náš plán!" oznámil Marekovým chladným hlasom. „Najprv zopár dobrých správ. Potvrdzujem, že nebudeme musieť vyslať do siete destabilizujúci vplyv. Paradoxná jasnosť už nie je potrebná! Vďaka mravčiemu poľu je jasnosť vo svätyni na nabíjanie Archívnych kameňov viac ako postačujúca."

Správcovia Polí aplaudovali, chváliac Lietajúcich Drakov Veľkého Mravca.

„Nabíjanie sa začne neskôr v noci, v Eisraime aj v Lazére, a skončí na úsvite. Budeme nabíjať nielen dva Archívne kamene - jeden v Eisraime, jeden v Lazére - ale aj šestnásť 'falošných' kameňov, ktoré majú prilákať našich nepriateľov: osem kameňov v Eisraime, osem kameňov v Lazére. Na úsvite, Melchard Hnedého Rúcha odíde do Vrchov Pipili, doprevádzaný Ašokom, Namronom a jeho mužmi. Ponesú so sebou jeden z falošných Archívnych kameňov a tisícsedemsto zbraní z mäkkých kameňov. Z Lazéry, Majster Esrevin povedie do Homarských Vrchov tím siedmych ľudí. Ponesú so sebou iný falošný Archívny kameň a okolo tisíc zbraní z mäkkých kameňov. Na poludnie vyšleme šesť skupín po troch Správcoch, každú na nasledovné stanovištia: Visargov tím pôjde na Erribu, Balavanov na Mount Fulkrum, Ugrov do Orpanu, Avanov do Renanu, Lerov do Pakaru a Meranov do Bamamu," povedal, ukazujúc na príslušné miesta mapy. „Medzičasom opustí svätyňu Lazéry šesť podobných tímov. Ponesú so sebou relačné kamene vysokej intenzity. Zostávajú nám Ferman, Ušbud a Šyama, ktorí budú v dúhovej kaplnke strážiť nablýskaný falošný Archívny kameň."

„Spolu s Muridji!" dodal Ferman.

„...spolu s Muridji!" opravil sa Zar, „zatiaľ čo Majster Pelden a traja jeho muži budú strážiť inú ligotavú krásavicu v kaplnke Správcov Polí v Lazére. A pri západe slnka opustím Eisraim ja, s jedným zo skutočných Archívnych kameňov, zatiaľ čo Lermon a Vlnko pôjdu s druhým kameňom z Lazéry. Stretnem sa s nimi pri Priesmyku Ferex a odtiaľ pôjdeme spolu na Planinu Sorany."

Sorana! Len počuť to kúzelné meno stačilo na to, aby sa oči Správcov Polí rozžiarili.

Po takmer štyroch desaťročiach príprav bol prenos Archívu predo dvermi.

„O dva dni odteraz dosiahnu Melchardovi muži Vrchy Pipili; Esrevinovi muži budú v Homarských Vrchoch. Začne sa falošný prenos Archívu. Melchardove a Esrevinove kamene začnú vysielať vibrácie vysokej intenzity, rovnako ako falošné kamene v Eisraime a Lazére. Použitím relačných kameňov, roztrúsené skupinky po troch Správcoch vytvoria sieť spájajúcu Homarské Vrchy, Lazéru, Vrchy Pipili a Eisraim. V tej istej chvíli začnú Majstri Hromu zhromaždení v Poliach Pokoja nácvik rituálu prenosu, vyžarujúc do siete svoje svetlo. Súčasne, pole spájajúce dúhovú kaplnku s Lietajúcimi Drakmi preruší všetky nefilimské polia v krajoch Stredu Severu a možno dokonca aj ďalej."

Vtedy si Džorandžeran uvedomí, že Zar sa naozaj babral v kameni, ktorý slúžil ako návnada.

„Vieme to urobiť napriek tomu, že už nemáme Persepsov kameň?" opýtala sa Muridji.

„Kameň nám prezradil všetky svoje tajomstvá!" uškrnul sa Ferman.

Správcovia Polí považovali to pole za nesmierne vzrušujúce. „Na ktorú sféru diaľav bude napojené?" opýtal sa Ler.

„Na sféru môjho otca. Lietajúci Draci spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti," prehlásil Zar.

„Bohovia, ale je divoký," pomyslela si Teyani a prešla ňou triaška, keď pocítila silu za jeho hlasom.

Sopka pripravená vybuchnúť. Drak hore, Drak dole.

Fermanovým úškrnom sa nakazili viacerí v kruhu. Ler si mädlil ruky, „Všetky nefilimské polia sa zrútia, hovoríš?"

„Všetky! Štíty, zbrane, komunikácia, varenie... môžeš to zákonne vymenovať!"

„A na ako dlho?"

„Teoreticky by to malo vydržať, až kým sa obrom nepodarí zničiť našu kaplnku," Zar zhliadol dole na svoju päsť. Zovrieť. Uvoľniť.

„Majster Zar," opýtal sa váhavo Ugr, „nechcem vyzerať ako zbabelec, ale... ako si myslíš, že umrieme? Chcem povedať... viem, že toto všetko robíme, aby na nás obri zaútočili. Ale ako myslíš, že nás zabijú?"

„Odhadujem, že elitné komandá Zelenej Gardy si vás všimnú rýchlo, ale nezaútočia na vás hneď. Čo chcú obri? Moc nabitých kameňov. Budú čakať do prenosu, kedy vyžarovanie kameňov vyvrcholí. Potom zaútočia. Jednoduché jedové sprchy - rýchla bezbolestná smrť. V čase, keď začnú jesť vaše obličky, budete už v Poliach Pokoja," uškrnul sa na Ugrovom zmätenom výraze. „Vo Vrchoch Pipili a Homarských Vrchoch bude situácia pravdepodobne výrazne horšia. Esrevin a Melchard sa budú brániť Slovom Hromu. Očakávajte, že obri použijú omnoho vyššie intenzity jedu."

Inými slovami, Ašok, Namron a jeho muži boli kandidátmi na zdieľanie podobného osudu, aký postihol Galagera a Kheja.

„Ale najbrutálnejšia akcia sa dá očakávať v Eisraime. Po páde nefilimských polí nepotrvá dlho, kým si obri uvedomia, že rušivé pole vychádza odtiaľto. V Eisraime sa zhromaždia ich najlepší ľudia a zaútočia na túto kaplnku každou jednou zbraňou, ktorú majú."

„Ale ako všetci viete, nemáme v úmysle im to uľahčiť!" prehlásil Ferman pokojným hlasom. „Je tu slušná šanca, že bez polí nebudú schopní náš štít preraziť. Tak budú musieť zísť sem dole a ochutnať jed, ktorý sme pre nich pripravili."

Ušbud a Šyama boli pokojní. Na tento nápor sa pripravovali celé mesiace.

„Čo ak..." Ugrovi sa zadrhol hlas. „Čo ak nás Nefilim zajmú a prinútia nás hovoriť? Nedokážem si sám seba predstaviť, že by som veľmi dlho odolával presviedčaniu nefilimských nekromancerov."

„Čo ma privádza k časti plánu, ktorú som nikdy predtým neodhalil," oznámil Zar. „Dnes v noci budú pri nabíjaní uvoľnené výnimočné sily. Tieto sily použijem na vykonanie malých úprav vo vašich spomienkach. Keď zajtra opustíte svätyňu, úplne zabudnete, že prenos Archívu, ktorý budete vykonávať, je falošný. Iba Hnedé Rúcha si to budú pamätať."

Nasledovalo napäté ticho, s dávkou nepríjemného ohromenia.

„Dokonca... aj Majster Ferman bude veriť, že ide o skutočný prenos?" opýtal sa Ašok nedôverčivo.

„Predovšetkým Majster Ferman!" odvetil Zar z Draka.

Kruhom prebehol šepot. Ferman sa rozosmial. Bol to najprv zdržanlivý smiech, postupne ale čoraz hlasnejší a hlasnejší. Keď skončil, všetky oči boli na ňom.

„Džervinovi sa táto časť plánu musela veľmi páčiť!" povedal.

„To áno," uistil ho Melchard Hnedého Rúcha.

Obrátiac sa na Zara, Ferman vytasil svoj najlepší úškrn, „Vidíš, už si ako on! Darí sa ti rozosmiať nás uprostred tých najhorších okolností."

„Hej!" všetci s Fermanom súhlasili. Ale nesmiali sa.

Zar ďalej dával každej trojici konkrétne pokyny, preberajúc terén zvolených cieľov, poskytujúc ďalšie tipy, ako ukryť svoju prítomnosť pred obrami - presne ako keby mali vykonať skutočný prenos Archívu. Padalo veľa otázok. Každá jedna bola veľmi podrobne zodpovedaná, takže uplynuli viac ako tri hodiny, kým Zar stretnutie ukončil, „Všetci majú tridsať minút na prípravu. Potom sa začne nabíjanie!"

21.3 Nabíjanie

V úplnom tichu sa Správcovia Polí vrátili z krypty Archívnych kameňov, nesúc deväť najúžasnejších pokladov, ktoré Maryani a Vlnko vyrobili. Na dlážku, pred Melcharda, položili omračujúci hermafrodický mäkký kameň veľkosti malého jablka. Iný, dokonca ešte väčší, položili pred Fermana. Visarg, Balavan, Ugr, Avan, Ler a Meran zaujali svoje miesta v kruhu, každý s relačným kameňom pred sebou - hermafrodickým, tvaru mandle, tri centimetre dlhým. A pred Zara položil Ašok kameň veľkosti marhule. Rovnako ako ostatné, bol to priesvitný mäkký kameň, na polceste medzi kryštálom a zrazeným želé. Ale v tme viditeľnej žiaril len priemernou opalizujúcou žiarou. V kontraste s tým mali Melchardov a Fermanov kameň jednu stopu široké oslepujúce aureoly, ktoré sa akoby ligotali bleskami.

Boli to hrozivé kamene schopné generovať polia vysokej intenzity zasahujúce oblasť celého kraja - a preto schopné šíriť po celom kraji aj smrť.

Aparalgon hľadel na Zarov kameň, premýšľajúc, ako sa celá svätyňa môže zmestiť do takej malej veci, keď Teyani vstala a ponúkla mu, aby si s ňou vymenil miesto. Ledva dosadol medzi Draka a Orla, keď v jeho Stĺpci Ducha čosi kliklo. Zrazu bol Hrot-rozľahlý a hlboký ako Hrot-ovosť celej svätyne, nad jeho hlavou skoncentrovaná galaxia tajomstiev, myriady anjelov šepkajúce si mystériá času.

Zar ho napojil na Hrot-sieť, cez ktorú Správcovia Polí monitorovali tisícdvestodvanásť polí, ktoré mali byť vnorené do Archívneho kameňa. Toto vnorenie malo byť dosiahnuté činnosťou ďalších päťdesiatichpiatich polí.

Správcovia strávili niekoľko minút podrobnou kontrolou, Hrot-prechádzajúc polia celej svätyne. Potom Ferman zasvietil, „Všetky sú živé a zdravé!"

„Ste pripravení začať prenos polí?" spýtal sa Zar.

Potom, ako dostal od každého zo svojich Správcov konečné Hrot-prikývnutie, Ferman vyslovil tie magické slová, na ktoré myslel každý deň počas tridsiatichdeviatich rokov, počúval ich vo svojich snoch, halucinoval o nich v horúčkach, a neúnavne sa modlil, „Rituál môže začať!"

„Čudný rituál!" povedal si Aparalgon sám pre seba. Nebol tu žiadny oltár, žiadne medené náčinie, žiadne obety obilia, kvetov a ovocia, žiadna Hlasom očistená voda, dokonca žiaden plameň. Nikto nespieval otvárajúce hymny. A nebolo tu ani žiadne zákonné čakanie.

Zar zdvihol ruku, „Začnite!"

Aparalgon pocítil vo svojom Hrote prudkú implóziu.

V zlomku sekundy Hrot-uvidel hudobnú halu, v ktorej Karpelion v priebehu štyridsiatichtroch rokov poskytol tridsaťdeväťtisíctristodvadsaťsedem hudobných lekcií, dávajúc a prijímajúc inšpiráciu od hudobných bohov, ktorých hudba bola uctievaním Prvotného Mora Nebesami Zjavenia, a ktorí pozorne načúvali zakaždým, keď mal Karpelion devocionálne hudobné predstavenie, a ktorí sa usmiali zakaždým, keď bolo jeho umenie prerušené hlasným prdnutím - čo je iná forma hudby; veď nakoniec, všetko je hudba, bohovia to vedia - a ktorí zariadili, aby každý, kto sa dotkol Karpelionovej brady potom, ako si prdol, dostal do piatich dní darček, aby legenda bola živá, lebo bohovia milujú legendy; bohovia sú legendou všetkých legiend, a každý, kto spozná mystériá bohov, sa sám stane legendou. V tom istom zlomku sekundy uvidel Aparalgon každého jedného človeka, ktorý sa za posledných šesťtisícpäťstoosemdesiatšesť rokov zastavil pri malom jazierku pred tretou halou Melchisedeka a ponoril svoje myšlienky do poľa v jazere. Bolo to pole na meditatívne zamyslenie. Ľudia, ktorí sa tam zastavili boli šťastní, smutní, inšpirovaní, skľúčení, chamtiví, chlípni, úctivo naladení, zúfalí, vzývajúci svojho boha, jedovato preklínajúci svojich nepriateľov alebo vášnivo sa modliaci za Svetlo, alebo umierajúci, alebo zamilovaní, a zažívajúci všetky možné druhy stavov, z ktorých o mnohých Aparalgon ani len netušil, že by mohli existovať. To samotné bolo pre neho zjavením. Videl géniov a imbecilov, osvietených majstrov a spáčov, a kým hľadeli na vodu, bol v mysli každého z nich a videl, ako každému jednému Matka Svetla posiela svoju lásku. A pred štyristošesťdesiatimisiedmimi rokmi sa jeden kňaz dokonca do jazera vyčúral. V tom čase o tom nikto nevedel. Jeho meno bolo Afran Karmínového Rúcha, ako bude v Archíve uchované po eóny a eóny. Aj jemu dala Matka Svetla svoje požehnanie. V tom zlomku sekundy videl Aparalgon obrazy uchované v poliach Mystérií Pradávnych Čias. Boli tam šupinaté zvery, raz také veľké ako prvá hala Melchisedeka, vystrájajúce v tropických džungliach a dymiacich krajoch, kde celé pohoria sopiek jednohlasne vybuchovali, aby tak oslávili mladícku nerozvážnosť sviežeho sveta, do ktorého Lucifer ešte nedorazil, kde múdre vetry dýchali vševedúcnosťou Jediného Boha, a ty a ja sme boli čudne vyzerajúce bloby, stále extaticky šťastní, užívajúci si božské teplo - po celý čas! - a milovali sme každú jednu sekundu toho prežívania. Život bol jeden dlhý božský orgazmus, čo bol pre Aparalgona úplne nový koncept. A pred Pradávnymi Dňami Zeme uvidel prvotnú hmlovinu, záhadný ženský oblak tehotný všetkými tajomstvami, všetkými tvormi, všetkými budúcnosťami. Ona si pamätala Pieseň Stvorenia, ktorú Matka Svetla spievala na samom začiatku, keď z Veľkej Noci dala vzniknúť prvému lúču svetla.

Bohovia, bohovia, či bol ten lúč nádherný!

Novorodená nekonečnosť objavujúca kúzlo hraníc.

V jedinom bode to vysvetľovalo celé stvorenie. A hlavne jeho význam.

V tom zlomku sekundy, hľadiac na zdroj všetkých zdrojov, si Aparalgon uvedomil, že v kaplnkách, popri ktorých chodieval každý deň za posledných pätnásť rokov, boli uchované fenomenálne poklady vedenia. Myšlienka, aby sa pri nich pristavil, mu nikdy neprišla na um. Ako len mohol byť taký spáč! Ako zákonný idiot, ktorý žil svoj život zbytočne, lebo nikdy nepoznal krásu tohto prvého lúča svetla. Krása Boha je ako láska - keď ste ju nikdy nepoznali, ani neviete, ako veľmi vám chýba. Aparalgon to už teraz vedel.

Súčasne, počas toho zlomku sekundy, videl svojho otca, svojho starého otca a dvadsaťdva generácií Aparalgonov pred nimi, vykonať v ich kaplnke stodeväťdesiatdvatisícsedemstosedemdesiattri rituálov k Anjelovi Úsvitu. Svetlo anjela bolo úžasné. Zosielalo na strechu kaplnky zázračný súcit Výšin. Sivé Rúcha zákonne vykonávali rituál každý deň, ale nanešťastie prešlo až dvanásť generácií Aparalgonov, kým jedného z nich napadlo vzhliadnuť k streche, kde žiarilo to svetlo. Ale anjel ich aj tak nikdy neopustil. Zaistil, aby omrvinky Svetla spadli cez strechu do kaplnky, a tieto omrvinky postačili nato, aby urobili zo Sivých Rúch svätých mužov. Ale anjel vzdychal akvamarínovými vetrami a ronil slzy hviezdneho svitu, lebo jeho dni v kráľovstve boli zrátané. Nie žeby sa rozhodol opustiť svoje deti Sivého Rúcha. Vpravde, Anjel Úsvitu sa z kráľovstva nesťahoval. Bol to svet, ktorý ho odtláčal preč. Čím viac sa svet stával svetom železa, tým silnejšie odpudzoval Anjela Úsvitu, Malchaska, a ďalších im podobných. Po stáročia anjeli tomuto odpornému odpudzujúcemu dychu odolávali. Ale teraz to už dosiahlo bod, keď boli svetom odtláčaní tak tvrdo, že ak by tu chceli svoju prítomnosť udržať, museli by v srdciach ľudí zapáliť veľký oheň. Ale ľudské bytosti neboli pripravené. Taký oheň by ich strávil. A tak anjeli odchádzali, k ľadovej spokojnosti Kniežaťa Temnôt. A Aparalgon uvidel, aké neuveriteľné šťastie mal, že jedna zo sĺz Anjela Úsvitu spadla do jeho srdca, po čom sa rozhodol osloviť Zara ako svojho majstra. Obzvlášť povzbudzujúco pôsobilo uvedomenie, že Anjel Úsvitu to s ním nevzdal. Stále bol Aparalgonovým anjelom, Svetlom na začiatku a na konci jeho cesty. Majster Barkhan Zér bol poslaný, aby Aparalgona viedol po tejto ceste, až kým sa nestane schopným uzrieť anjela tvárou v tvár. Sotva trinásťtisíc rokov odteraz, čo bolo v pomere k nekonečnosti ničím. Kozmická schôdzka, kde na neho anjel už čaká. Aparalgon videl samého seba prichádzať na schôdzku, letiac na veľkom majestátnom vtákovi. V poliach hviezd. Obklopený mužmi a ženami oblečenými v čiernom, rovnako ako on - čierna, farba súdu, kedy sa všetko počíta. Spolu bojovali v ohromujúcich bitkách proti Kniežaťu Temnôt; roj vtákov, ktorých oheň zachvátil sféry. Vytrénovaný Majstrami Hromu, videl seba samého ako muža výnimočného dôvtipu a odvahy, Hrot-majstra bojujúceho za Svetlo, mocnú zbraň v rukách Boha. Vo sfére v blízkosti Slnka zúrila veľká bitka, s takým počtom vtákov vojny na nebesách, ako nikdy predtým v histórii ľudských vojen. Bolo to v prvej hodine tej vojny, keď sa s ním Anjel Úsvitu prišiel stretnúť, vznietiac v jeho srdci gigantický plameň, ktorý spaľuje všetky prekážky. Víťazstvo bolo isté - za predpokladu, že nadchádzajúcich trinásťtisíc rokov bude Aparalgon nosiť farbu súdu, a nikdy nezabudne, že každá minúta sa počíta.

Osvietenie prichádza ako výsledok desiatich miliónov správnych rozhodnutí.

Počas rovnakého zlomku sekundy, Aparalgon Hrot-sledoval nesmierne bohatstvo informácií zhromaždených v poli kaplnky Kontrolórov Priestoru, ktoré uchovávalo záznamy stoviek mužov a žien cestujúcich všetkými predstaviteľnými a nepredstaviteľnými sférami každú noc a deň, po tisíce rokov. Voľný a všadeprítomný ako rozľahlý anjel, videl sa letieť cez milióny polí hviezd. A letel ďalej a rýchlejšie, a do čoraz väčšieho počtu dimenzií, lebo nekonečnosť je jediná chuť, ktorá dokáže uspokojiť ľudské srdce. Vďaka Veľkému Architektovi, stvorenie nebolo nič také ako malá obilná hrudka, ako si ju Aparalgon predstavoval - s bohmi hore, Podsvetiami dole a ním uprostred. Nekonečnosti, ktoré sa rozťahovali hore a dole, doprava a doľava, dopredu a dozadu, boli len začiatkom. Kamkoľvek išiel, odhaľovali sa mu dvere vedúce do iných dimenzií. Ale dokázal ich vidieť len keď vstúpil do úžasnej prostoty anjelskej mysle, ktorá vie, že rovnobežné priamky nemusia byť navždy oddelené - môžu byť zjednotené silou lásky, tak prečo myslieť lineárne. To nebol žiadny problém pre Aparalgona, ktorého Hrot stále sledoval všetky tie nepoužiteľné rituály vykonávané jeho nepoužiteľnými predkami, gigantické jaštery a bloby Pradávnych Dní, priateľstvo Rytierov a prvú bitku o Merkúr, a náladu každého jedného okoloidúceho premýšľajúceho pri jazierku pred treťou halou Melchisedeka, a slzy Anjela Úsvitu, zatiaľ čo v rovnakom čase hyper-preskakoval zo sveta do sveta. Presunúť sa z jedného sveta do druhého bolo ľahké; všetko, čo Aparalgon potreboval urobiť, bolo požiadať o prístup strážcov prahu, ktorí stáli na každej hranici. Ale keďže každý z týchto strážcov prahu musel byť Hrot-oslovený určitým spôsobom, a museli mu byť ukázané isté kľúče, Aparalgon si urobil rýchlu supermentálnu poznámku, aby si zapamätal, kde sú v Archíve uchované cestovné kľúče, aby sa k nim neskôr mohol vrátiť.

Bez kľúčov je stvorenie jednými veľkými zavretými dverami.

Toto videl Aparalgon v prvej sekunde rituálu nabíjania. Zarova ruka ešte ani nestihla klesnúť naspäť.

Zjavenie pokračovalo celú noc.

21.3 Srdce Zákona

Na úsvite, keď sa rituál nabíjania skončil, Aparalgon sa cítil rozľahlo ako Lietajúci Drak rozprestierajúci sa od jedného konca Veľkej Noci Diaľav po druhý, bohatý všetkými pokladmi stvorenia.

Otvoril oči a videl dva Archívne kamene - jeden pred Melchardom, druhý pred Fermanom. Žiarili ako Zlaté Slnko, ktoré je Solar Logos a Pánom Melchisedekom. Stačilo sa mu len pozrieť na tieto kamene a Aparalgon si Hrot-spomenul na celý rozsah mystérií, ktoré cez noc spoznal. Bolo to ako stáť uprostred obrovských presýpacích hodín, tradícia skoncentrovaná v Hrote, minulosť sveta v jeho stopách, tisíce možných budúcností ležiacich pred ním. Obzerajúc sa po kruhu, videl len oslepujúce pohľady, akoby bol na zhromaždení bohov. Vedenie bolo absolútne: každý z nich videl to, čo videl Aparalgon, a precestoval z jedného konca rebríka svetov na druhý.

Ašok sa postavil. Ako majestátny boh, prešiel na koniec haly a vrátil sa s plasovou škatuľou dlhou jednu stopu. Aparalgon ju hneď spoznal. Bola vyrobená pred dvoma rokmi v kaplnke Zákonných Remeselníkov Eisraimu, odkiaľ ju preniesli do kaplnky Správcov Polí. Tam Majster Vlnko vystlal jej vnútro špeciálnym želé podľa jeho vlastného receptu, s cieľom odtieniť vibrácie mäkkého kameňa. Ten deň mal Majster Vlnko príšernú náladu - kopal do stien a vykrikoval nadávky na všetkých, ktorí mu stáli v ceste. Aparalgon, rovnako ako Správcovia Polí, to dokázal vidieť, keď sa Hrot-naladil na Archívny kameň, a tiež to, ako Vlnko škatuľu takmer rozbil, keď ju hodil o živú stenu.

Usmial sa úsmevom boha.

Ašok položil škatuľu pred Melcharda Hnedého Rúcha. Melchard oboma rukami uchopil svoj kameň a opatrne ho vložil do škatule. Zatvoril škatuľu a Zlaté Slnko zapadlo. Potom vstal a nebeským hlasom povedal, „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!"

Ostatní odpovedali, „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!"

A vymenili si pohľady, ktoré povedali viac ako dokážu ľudské slová; ako keď sa bohovia vrátia z dlhej cesty.

Melchard odišiel, nasledovaný Ašokom a Namronom.

Ostatní zostali na svojich miestach v kruhu.

Aparalgon zatvoril oči, aby ešte raz uvidel iskrivé tajomstvá trojuholníka, od nebeských miest ohňa a svetla až po najvyššie archetypálne mystériá Nebies Zjavenia. O sekundu neskôr, keď opäť otvoril oči, bolo v kráľovstve poludnie.

Visarg, Balavan, Ugr, Avan, Ler a Meran vkladali svoje relačné kamene do malých plasových škatuliek, ktoré boli tiež pripravené Vlnkom. Spolu so svojimi tímami sa postavili, poslednýkrát pohliadli na Archívny kameň Majstra Fermana, Hrot-čerpajúc z jeho vznešeného svetla.

Vyzerali už o čosi menej božsky ako pred niekoľkými hodinami, ale ich pohľady boli stále dostatočne zapálené nato, aby sprostredkovali všetko, čo bolo treba povedať, a eóny mystérií a legiend, a ešte oveľa viac, takže jediné slová, ktoré si vymenili, boli, „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!"

Osemnásť mužov odišlo.

Žiara zostávajúceho Archívneho kameňa sa stala takou silnou, že Fermana za ním nebolo vidieť. Ušbud, Šyama a Muridji sledovali ten kameň v úplnej Hrot-fascinácii, zúčastňujúc sa hostiny anjelských prítomností, vpíjajúc do seba úžasne koncentrovaný nektár poznania.

Teyani sedela so zatvorenými očami, v hlbokom tranze. Zdalo sa, že už opustila kráľovstvo.

Zar schmatol šperk z mäkkého kameňa, ktorý pred ním zostal ležať na dlážke. Vložil ho do malej plasovej škatuľky, ktorú si ledabolo napchal do vrecka a postavil sa. „Poď so mnou!" povedal Aparalgonovi.

Vzdávajúc úctu neuveriteľnému Archívnemu kameňu, Aparalgon sa pomaly postavil. Bolo to, akoby ho dvíhali Nebesá Zjavenia. Cítil sa byť úžasný a nezastaviteľný ako obyvateľ nebies čnejúcich sa nad sférami, dobyvateľ večnosti. Nasledujúc Zara pivnicami Balthama, rozhodne a cieľavedome kráčal k svojmu novému životu, doprevádzaný zástupom anjelov.

Anjeli zatrúbili na fanfáry osudu.

Ako došli ku dverám kaplnky, Zar zastavil a položil ruku na Aparalgonove plece. „Vo chvíli, keď prejdeš štítom kaplnky, zostanú ti len dve veci: tvoj Hrot a Majster Barkhan Zér," povedal vážne.

Zo svojho vznešeného supermentálneho stanoviska Aparalgon zachytil mnohorozmernú víziu toho, čo Zar myslel. Vidiac veľký obraz, s prehľadom siahajúcim tisíce rokov dopredu, prikývol ako boh, „To, čo je, bude navždy. Načo smútiť?"

V úplnom poznaní jeden druhého si vymenili posledný pohľad.

Potom Zar otvoril veľké dvere a vyšli von.

Bolo to tak, ako Zar povedal. V momente, keď prekročili hranicu ochranného štítu kaplnky, ocitli sa v inom svete.

Žiadne fanfáry. Anjeli zmizli.

Všetko zastalo.

Bol tu prázdny svet. Už to nebola svätyňa Eisraimu. Vyzeralo to skôr ako starodávne ruiny, kde budovy nejakou záhadnou silou zostali zázračne uchované neporušené. Ako to, že zostali stáť, keď z nich zmizla všetka prítomnosť?

Bola tu atmosféra neskutočnosti všetkých vecí.

Zar a Aparalgon kráčali uličkami, ktoré boli ako tie osamotené priestory, ktorými musia mŕtvi prechádzať v prvých fázach Veľkej Cesty: opustené, vyprázdnené od všetkého, dokonca aj od prázdnoty.

Aparalgon si vo svojom Hrote stále udržiaval jasnosť a silu zážitku noci. Ale bolo to ako kráčať v prázdnote. Spod jeho nôh sa vytratila kozmická istota pevnej zeme.

Svetlo už nebolo. Iba spomienka na svetlo.

Pamätal si všetko, ale ako dlho mu to vydrží?

„Teraz sa musíš Hrot-držať Archívnej Haly Päť a prítomnosti Majstra Barkhan Zéra celou svojou silou," povedal mu Zar.

Kráčali.

Bol deň, ale len podľa zjavu. V skutočnosti bola úplná tma.

Kráčali cez ničotu. Kamienky pod ich chodidlami sa tvárili, že štrkocú, ale ich štrkot znel falošne. Steny budov boli čestnejšie. Zachovávali úplné ticho; nesnažili sa zakryť skutočnosť, že prišli o všetky svoje spomienky. Boli nerozoznateľné. Pokojne to mohli byť steny nejakej inej svätyne, alebo nejakého mesta, niekde.

Zar a Aparalgon sa cítili ako návštevníci na nejakom mieste, niekde.

V tmavej noci kráľovstva.

Nezostalo nič.

Iba svetlo Majstra Barkhan Zéra, ktoré Aparalgon cítil jasnejšie, keď zatvoril oči. Zlato tradície, skombinovaná esencia Majstrov Hromu, Pána Ganu, Synov Apolóna a Orlovho Svetla, a úsmevu Anjela Úsvitu... rovno hore do rozľahlosti Pána Melchisedeka, tkáča Siete Lásky.

Teraz, keď sa svätyňa zmenila v nič, si Aparalgon uvedomil, ako silno zvykla žiariť prítomnosťou tradície. To konkrétne zlaté svetlo zvyklo predtým bývať všade - dýchalo živými stenami, mohli ste ho cítiť za hmlami, počuli ste ho v štrkote kamienkov, každý ho mal stále pri sebe.

Čo bol aj dôvod, prečo si ho nikto nevšimol.

„Stále je s tebou. Je živé. Ale teraz je vo vnútri, nie vonku," povedal Zar.

„Srdce Zákona. To je to, čo to bolo," uvedomil si Aparalgon.

Mysteriózne Srdce Zákona, ktoré sa zákonní papagáji usilovali dosiahnuť spievaním hymien a kopírovaním správania svojich otcov, ale ktoré stratili, pretože všetko, čo dokázali robiť, bolo spievať hymny a kopírovať správanie svojich otcov.

A predsa to bolo také prosté. Jednoduchá nitka prítomnosti.

Ako mohli ľudia, ktorí boli v tej prítomnosti takí ponorení, túto nitku prehliadnuť?

Horšie ako stratiť ju, bolo to, že sa ju ani nepokúsili nájsť. Prečo by sa mali pokúšať objaviť niečo, čo bolo stále okolo nich?

Duchovný bankrot atlantskej civilizácie.

Dedičstvo bolo priepastné. Celý svet vymazaný. Nezostalo nič.

Kráčali.

Uličkami toho čudného miesta.

Kde si bolo ťažké predstaviť, že tam niekedy niekto žil.

21.5 Ako sa Biele Orly lúčia

Hodinu po západe slnka Zar a Aparalgon stále kráčali. Začuli zvuk blížiacich sa krokov.

„Teyani?" zavolal Zar.

„Zar!"

Bola to ona. Ale hlas a kroky patrili žene, ktorá presne vie, kam ide - vôbec nie ako niekto, o kom si Aparalgon myslel, že o hodinu opustí svoje telo. Bol tu prekvapujúci kontrast s tým, ako vyzerala v kaplnke, keď sa zdala byť ďaleko, ďaleko od kráľovstva, a jej skutočné Ja vystúpilo do Orlových Výšin.

„Ako si Biele Orly navzájom hovoria zbohom?" rozmýšľal Aparalgon.

Láska, ktorú cítil medzi Teyani a Zarom v ňom vzbudila ohromný rešpekt. Bola záhadná, hlboká, iracionálna ako Svetlo Orla. Sledovať ich spolu bolo ako zachytávať záblesky Polí Pokoja, kde je empatia rovnako hmatateľná ako oheň a voda.

Vyšla z hmiel. „Zar, potrebujem s tebou hovoriť!" Jej hlas bol pevný.

Ňuchajúc a vlniac nozdrami, zamračil sa.

„Zar, neopúšťam svoje telo. Idem s tebou!" povedala s totálnym odhodlaním.

Aparalgon sledoval Zara. Majster Hromu zostal veľmi pokojný, ale jeho nozdry, ktoré sa zrazu prestali vlniť, prezradili jeho ohromenie.

„Budeš ma potrebovať. Viem to," dodala.

Zar zatvoril oči a chytil sa za hlavu, „Teyani, toto je vojenská výprava. Odhliadnuc od toho, že budem musieť zamaskovať svoju prítomnosť, budem musieť..."

„Bežať, šplhať sa na hory, zabíjať ľudí... to všetko viem!"

Zar sa otočil k Aparalgonovi, „Počkaj na nás chvíľu." Pevne uchopil Teyani za rameno a odišiel s ňou do neďalekej uličky.

Mohol jej povedať, že po ňom pôjdu hordy obrov, a že poslednou vecou, ktorú potrebuje, je dávať pozor na štyridsaťosemročnú vysokú kňažku, ktorá za celý svoj život nikdy nikomu neublížila. Ale hovoriť jej to by bolo stratou času, to vedel.

Opýtal sa len, „Je to od Orla?"

Zbytočná otázka!

„Pravdaže je to od Orla! Kto iný by ma dokázal presvedčiť, aby som s tebou išla behať, šplhať sa po horách a zabíjať ľudí?"

Poslednýkrát, kedy Teyani zabila nejaký hmyz, bol pred sedemnástimi rokmi, aj to viac-menej omylom.

„Pravdaže!" Zar premýšľal Hrot-rýchlosťou.

„Počúvaj, tu sú moje podmienky!" povedala, akoby bola vo vyjednávaní silnejšou stranou a mohla si nejaké klásť. „Kedykoľvek to budeš potrebovať, necháš ma za sebou. Ak ťa z akéhokoľvek dôvodu budem zdržiavať, okamžite opustím svoje telo. A nechcem, aby si mi poskytol pohrebný rituál, jasné? Ak sa o to pokúsiš, dematerializujem sa!"

Hryzúc si peru, usmial sa.

„Prezradíš mi, prečo ma Orol zrazu chce doprevádzať?"

„Viem iba toľko, že ma budeš potrebovať. A budeš potrebovať aj toto," dodala, položiac svoj ukazovák na orichalkovú tabuľku, ktorú Zar nosil zavesenú okolo krku.

Lorzenove sily - semeno tradície Bojovníkov.

Zar na sekundu zatvoril oči, hľadiac na Nebesá Zjavenia.

„V poriadku! Poďme," rozhodol.

Teyani predstierala prekvapenie, „Chceš povedať, že už súhlasíš?"

Chytil ju za rameno o niečo pevnejšie, „Pokúšať sa nesúhlasiť s tebou je úplná strata času."

V Nebesách Zjavenia s ním bohovia súhlasili.

Ľahké víťazstvo prinieslo na jej tvár žiarivý úsmev, ale nie nadlho. Teraz sa mala začať skutočná bitka. Všetko, čo pred Zarom dokázala vidieť, bola priepastná temnota.

Išli naspäť k Aparalgonovi. Našli ho veľmi vzpriameného, vážneho, jeho Hrot zaliaty Barkhan Zérovým zlatom. Vedel, že nadišiel čas povedať zbohom.

Zo spôsobu, akým Teyani a Zar kráčali, pochopil, že svätyňu opustia spoločne. Hrialo ho z toho pri srdci.

V prázdnej uličke prázdnej svätyne prázdneho kráľovstva si dvaja muži navzájom hľadeli do očí. Nad nimi sa rozprestrela bohatá prítomnosť a tekutá tma Archívnej Haly Päť.

Tekutá striebristosť hviezdnatej noci v Prichádzajúcom Svete.

„Mám trinásťtisíc rokov na to, aby som vám mohol ďakovať, je to tak?" povedal Aparalgon.

„Tým, že urobíš desať miliónov správnych rozhodnutí," Zarov úsmev žiaril nekonečnou Orlovou nehou.

Aparalgon volal Barkhan Zéra, aby ho urobil silným. „Ja, budem, na stretnutí!" prisahal ohnivo.

V zemi bielej ruže, keď sa vrátia Majstri Hromu a anjeli Výšin zapália v srdciach ľudských bytostí veľké plamene.

Aparalgon sa poslednýkrát zahľadel na Zara a Teyani, vpíjajúc do seba to úžasné svetlo.

„Netreba hovoriť zbohom. Budeme s tebou, vždy," povedala Teyani.

Zo supermentálneho pohľadu Archívnej Haly Päť, Aparalgon videl, že je to čistá pravda. Orlov let označoval líniu od 'teraz' k 'potom', čo znamená 'vždy', nekonečné tu, Lietajúci Draci, bohovia, Pán Melchisedek, ja a ty.

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

„Tak teda nepoviem zbohom." Prikývol, „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!"

Teyani dala Slovo Orla, „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja."

Aparalgon kráčal pospiatky, udržiavajúc pred sebou obraz Zara a Teyani, až kým ho hmly nerozmazali. Potom sa obrátil a išiel, nasledujúc svetlo Archívnej Haly Päť.

A jeho kroky boli riadené absolútnym vedením.

21.6 Pachy

„Buď pripravená, že zabijem každého, kto sa nám postaví do cesty," varoval Zar Teyani, ako sa blížili k pontónom na brehu rieky Fontelayny. Už nemal oblečené hnedé rúcho, ale bol zamaskovaný v čiernom plášti, podobnom ako mal Aparalgon.

„Ja viem," povedala, pokojná.

Oblečená v tyrkysovom rúchu, vyzerala ako úplne iný človek. Bolo to ako byť v inej koži - prvýkrát po štyridsiatich rokoch, čo nenosila bielu.

Čakala na nich malá loďka.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Prievozník Zákonných Prievozníkov," Zar pozdravil nejasný tieň na prednej časti paluby.

Prievozník sa vždy oslovoval len ako Prievozník. Všetci vyzerali ako tiene. Ako sa medzi sebou rozoznali bolo pre ne-prievozníkov záhadou.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, muž Zákona," odpovedal tieň. Prievozníci nikdy nevolali ľudí menom. Nikdy si nepamätali mená alebo rozhovory. Nikdy nekládli otázky. Zákon Prievozníkov hovoril, „Dobrý prievozník sa narodil hluchý." Múdry Zákon.

„Idete k Priesmyku Ferex?" overil si Zar.

„Zákonne," povedal Prievozník.

Stojac na móle, Zar muža pozorne preskúmal. Žiadny Hrot. Zopár myšlienok. Trávi teplé jedlo. Žiadna predstava o tom, koho alebo čo má previezť a ani žiadny záujem dozvedieť sa to. Zákonný prievozník. Na loďke nik iný nebol.

Teyani bola obrátená smerom ku svätyni a so zavretými očami jej vzdávala úctu. V minulosti, zakaždým, keď sa vydávala na cestu alebo sa vracala, zastavila na tomto pontóne a obrátila sa k svätyni, oči zavreté, vdychujúc jej úžasnú prítomnosť, posielajúc Džervinovi svoju lásku.

Teraz ale nebolo čo vdychovať. Bola tmavá noc, štyridsaťosem hodín pred novom. Nasmerovala svoju lásku k Džervinovej Archívnej Hale a nasledovala Zara na palubu.

Prievozník zmizol vzadu, zanechajúc Zara a Teyani na prednej palube samotných. Ako loďka začala potichu kĺzať po vode, Teyani si s hrôzou uvedomila, že tentokrát opúšťa Eisraim nadobro, aby sa už nikdy nevrátila.

Skryla sa pod kapucňou svojho tyrkysového rúcha, trasúc sa od zimy.

„Zajtra okolo poludnia by sme mali dosiahnuť Priesmyk Ferex," povedal Zar.

Prekročiť v zime Priesmyk Ferex nebola žiadna maličkosť. Chodníky boli úzke a často bývali zaviate snehom. Bolo tam niekoľko zrázov, ktoré bolo treba prekročiť a zopár mostov. Tohoročná zima bola mokrá. Riziko lavín bolo vysoké, obzvlášť pri nepredvídateľnom správaní polí.

„Radšej niečo urobím, aby som pripravil tvoje nohy," povedal Zar.

Teyani potriasla hlavou. „Moje nohy budú v poriadku!" dala svoje slovo.

Zar sa zamračil, akože kto tu vlastne velí?

Napriamila sa a pohotovo sa opravila, „Áno, Veliteľ!"

Vzdychol si. Primäl ju sadnúť si na palubu, sám sa posadil pred ňu, vyzul jej čižmy a začal jej masírovať chodidlá. Preventívne Drak-liečenie s dôkladným posilnením brán a poriadnou injekciou životnej sily.

„Odhadujem, že v tejto chvíli ide po nás a našich mužoch aspoň dvesto obrov," hovoril jej, súčasne skúmajúc prievozníkovu myseľ.

Prievozník bol taký skúsený v zákonnom umení nevšímania si, že ich dokonca ani nepočul. V jeho okolí stále neboli žiadne Hrot-vplyvy.

„Myslíš, že obri už s Tomoristanom skoncovali?" spýtala sa Teyani.

„Určite, ale to nie preto idú po nás. Dnes ráno museli zmeniť svoje plány. Museli naozaj veľmi veriť, že Henrik Lovec im zoženie kľúčový kameň k Džex Belaranu. Museli mať o ňom vysokú mienku, keďže s ním neposlali žiadnych vojakov ako podporu."

„Jeho smrť ich zaskočila?"

Zar sa uškrnul, „Niečo ešte lepšie! V tejto chvíli obri nemajú ako vedieť, či je Henrik mŕtvy alebo ich oklamal a zmizol aj s ich kameňmi. Všetko, čo vedia, je to, že dnes ráno Správcovia Polí Lazéry a Eisraimu cestovali všetkými smermi s pokladom hermafrodických kameňov."

Jediným spôsobom, ako zamaskovať kamene takej intenzity, bolo použitím špeciálnych polí-štítov, aké boli utkané v Eisraime a Lazére. Vo chvíli, keď kamene opustili svätyne, obri sa o nich hneď dozvedeli. Ochranné plasové škatule mali len povzbudiť ich apetít.

„Takže si všimli aj nás," povedala Teyani zamyslene.

„Pravdaže. Ale teraz sme len jedným zo šestnástich cieľov."

Keď sa nepočíta Eisraim a Lazéra.

Počuli ako popri boku loďky vyskakujú ryby. Teyani si odkryla hlavu. Už jej bolo oveľa teplejšie. Zar vlieval do jej nôh oheň. Ale boli to čudné vibrácie. Jej nohami prebiehalo Dračie mravčenie, nezákonne zmyselné. Koho to trápilo? Zákon už prišiel o rozum.

„Čo myslíš, prečo Henrik zradil svojich ľudí?" spýtala sa.

„Pomsta, to bolo všetko, čo chcel. Bol vybraný, aby sa po Džorandžeranovi stal ďalším najvyšším veliteľom. Namiesto toho po hádke opustil Džex Belaran. Potom už jedinou vecou, o ktorej sníval, bolo vidieť Džorandžerana na kolenách. Kvôli tomu zašiel až tak ďaleko, že sa zapredal obrom. Ale keď konečne Džorandžerana na kolenách videl, ani to nebolo dosť. Radšej sa nechal zabiť, ako by mal prehltnúť kúsok svojej pýchy."

„Nefilim sú komplikovaní ľudia."

„Nefilim sú tŕňom v zadku!"

„Nasledujú ducha svojich ľudí."

„Duch ich ľudí je chorý. Otrávil kráľovstvo."

„Kráľovstvo by aj tak umrelo."

„Nikdy by sa nestalo takým prehnitým."

„Muselo umrieť na niečo."

„Ale muselo naozaj zájsť na tú smradľavú špinu?"

„Ty si divoký!" usmiala sa.

„Nadišiel čas byť divoký!" nechal jej nohy tak a obrátil sa k vode. Dotýkajúc sa Lorzenovej tabuľky na svojom krku, „Máš nejakú predstavu, ako budem musieť použiť toto?"

„Na to, aby si bol divoký!"

Zhliadol dole na svoju päsť.

Uvoľnila si šnúrku, ktorá sťahovala golier na jej plášti a ponorila ruku do vody, aby uvoľnila niečo z ohňa, ktorý sa jej hromadil v bruchu. „Za posledných dvadsaťštyri hodín sa tabuľka prebudila. Cítim za ňou Lorzenovu silu. Je ako veľká sopka," povedala.

Sopka Pradávnych Dní, chrliaca čistý Dračí oheň.

„Tiež to cítim." Zovrieť. Uvoľniť. Zovrieť. Uvoľniť.

„To je Lorzen. Je to jeho prítomnosť, vďaka ktorej máš chuť vyhubiť celý nefilimský rod."

„Môže byť." Opäť položil ruku na jej nohy.

„Neviem, či tohto ešte viac vydržím!"

„Budem jemný!"

„To je hádam ešte horšie! Je to ako omamné kúzlo."

„Synovia Draka nerobia žiadne omamné kúzla. Na to sú príliš naivní."

„Ak neprestaneš, začnem chrliť oheň a chodiť po vode."

„Predstav si samú seba ako veľkú sopku."

To pomohlo.

Hlava vyvrátená dozadu, ústa otvorené do neba, Teyani vydychovala to, čo jej pripadalo ako láva. Bola zvedavá, „Takto sa cítiš stále?"

„Nie, ale Lorzen sa tak cítil."

Lorzen bol zúrivosťou Draka.

Rozjarene sa zasmiala, „Cítim sa byť o dvadsať rokov mladšia!"

Zar bol vážny, „Som rád, že ideš so mnou."

„Aj ja," položila mu ruku na plece. „Ale ak v tomto budeš pokračovať, už s tebou dlho nezostanem. O chvíľu sa vyparím!"

Zastavil a zostal úplne nehybný, odhliadnuc od jeho nozdier.

„Cítim Nefilim. Obrov. Najmenej desať. Bojovníci. Veľmi nebezpeční. Dokonca sa ani nesnažia utajiť svoju prítomnosť v tme viditeľnej."

Teyani zatvorila oči. Vciťujúc sa do Zara, sledovala cez éter astrálne pachy. „Sú ďaleko," povedala.

„Nejdú našim smerom."

„Jeden z nich nie je vojak. Je to čarodejník. Muž veľkých síl. Ale nejdú po nás, idú po Melchardovi."

Zostali nehybní, vnímajúc tmu viditeľnú.

Teyani nemala chuť opäť si obuť čižmy. Bolo jej príliš horúco.

Za nimi si Prievozník spieval krátku hymnu na rozlúčku s riekou Svätou Fontelaynou. Loďka mala čoskoro doplávať k odbočke do rieky Ferex.

Ako plynuli hodiny a loďka sa presúvala na sever, Zar zachytával čoraz viac nefilimských pachov. V okolí mesta Eisraim táborili vojaci a pohyb vojakov bolo cítiť aj pozdĺž rieky Fontelayny. Po kraji boli tiež roztrúsené desiatky nefilimských civilistov.

„Čo tu robia?" čudovala sa Teyani.

„Zamiešali sa medzi obyvateľstvo a špehujú pre obrov. Džorandžeran povedal, že ich zverbovali z nefilimských get Barnagiranu."

Viac starostí mu ale robili pachy Nefilim prichádzajúce zo severovýchodnej časti kraja: z hôr Lazraimu a od brehov rieky Ferex. Zar si najprv všimol skupinu siedmich obrov, ktorí táborili s nefilimskými civilistami, pravdepodobne nie ďaleko od Priesmyku Ferex. Potom ďalšie tri skupiny. V každej dvanásť obrov. Po zuby ozbrojení zbraňami z mäkkých kameňov. Mimoriadne nebezpeční vojaci. Spali na brehoch rieky Ferex, iba tri alebo štyri hodiny cesty od nich.

Čoskoro Zar zachytil ďalšiu skupinu ôsmich obrov. „Nebezpeční. Nebezpeční!" hovoril, pohrávajúc sa s Lorzenovou tabuľkou. „Sú na rieke. Nespia! Sú sotva tri hodiny od nás. Idú našim smerom."

„Idú po nás. Majú so sebou čarodejníka," videla Teyani.

Ísť im naproti by bolo šialenstvo.

„Prievozník!" Zar použil takmer prah Hlasu.

„Zákonne."

„Okamžite nás zober na breh! Na túto stranu!"

„Zákonne."

Loďka zmenila kurz. Teyani si obula svoje čižmy. Zar vytiahol z jedného zo svojich vreciek plasovú škatuľku. Z nej vytiahol dva malé guľaté kamene a ukryl ich v škáre na okraji paluby. „Jeden slúži nato, aby si mysleli, že sme stále na loďke. Je to pole napodobujúce našu prítomnosť a vyžarovanie Archívneho kameňa," vysvetlil. „Ten druhý ich zabije, keď vkročia na palubu. Potom sa loďka bude plaviť ďalej."

Čím sa počet cieľov zvýši na devätnásť.

Loďka sa blížila k východnému pobrežiu rieky. Prievozník ju obratne nasmeroval k malému trávnatému výbežku. Zar podržal Teyani za ruku a pomohol jej cez okraj loďky. Keď sa Teyani ocitla na brehu, mala chuť skákať ako gazela. „Vúf!" žasla nad energiou, ktorú v nohách cítila.

„Prievozník!" Zar tentokrát použil prudkú Hlasovú frekvenciu.

Na prednej časti paluby sa objavil tieň, „Áno, muž Zákona!"

„Prievozník, budeš sa ďalej plaviť na sever! Tvoju loďku zastavia muži. Veľmi vysokí muži. Keď vyjdú na tvoju loďku, spadnú na zem, mŕtvi. Potom sa obrátiš a pôjdeš na juh! Plav sa po rieke Fontelayne až k Berilyi," Hlas-prikázal Zar.

„Áno, muž Zákona," odpovedal tieň, donútený Hlasom.

Zar vyskočil na breh k Teyani. „Teraz choď!" zavelil Hlasom.

„Áno, muž Zákona." Loďka začala plávať preč.

Najpamätnejší deň Prievozníkovho života. A dosť pravdepodobne aj posledný.

Teyani sa potichu modlila za jeho dušu.

Skončili v lesoch Nadavanu, iba niekoľko hodín cesty od Erriby. Zar sa rýchlym krokom vydal na východ, sledujúc pach hôr. „Nie je potrebné maskovať našu prítomnosť. S tým, čo nesieme, by to bola strata času," dotkol sa svojho vrecka.

Nesená svojimi nohami, Teyani zistila, že Zarove tempo zvláda s úplnou ľahkosťou a ohromne sa jej to páčilo. „Toto je magické! Magické! Prečo nebežíme?"

„Lebo zatiaľ nevieme, kam ideme."

„Toto je magické! Keby si mi to tak mohol urobiť pred rokom."

„Nikdy si nepovedala, že to chceš."

„Mala som. Takže už nejdeme k Priesmyku Ferex?"

„Nateraz nie. Priveľa obrov! Máme dve možnosti: jedna, prekročiť horský masív a dostať sa na Soranu. Druhá, stráviť deň vyčkávaním. Dnes v noci sa začne falošný prenos Archívu a všetky nefilimské polia sa zrútia - to bude dobrý čas, aby sme si našli ďalšiu loďku a šmykli to k Priesmyku Ferex."

Nájsť si inú loďku by nemalo byť ťažké. Problém bol, že obri jeden deň čakať nebudú. Pobežia za Archívnym kameňom ako hladné medvede za medom.

Čo sa týkalo prekročenia hôr Lazraimu mesiac pred koncom zimy... iba Drak by zvažoval takú možnosť. Najlepšie lietajúci, lebo obri sa šplhania po horách nebáli.

„Cítim ďalších obrov. Juhozápadne. Je ich deväť. Vojaci. Musia byť niekde v okolí Erriby," oznámil Zar.

Čo znamenalo, že Visarg a jeho tím sú mŕtvi alebo tesne pred zajatím.

Nedalo sa to zistiť. Hrot-komunikácia by bola príliš nebezpečná.

Zavlnil nozdrami, „A ďalší dvaja vojaci! Hore v horách, dve hodiny od nás, rovno pred nami. Majú so sebou kamene. Skrývajú sa v jaskyni. Asi idú po Balavanovi."

Zar zastavil a premýšľal.

Na dosiahnutie Sorany tu pravdaže bola aj tretia možnosť. Ale to bolo čisté šialenstvo.

Teyani zastala vedľa neho, držiac preňho Orla. Bola príliš veľká tma, aby dokázal vidieť jej tvár, mohol len hádať jej obrysy. Zrýchlene dýchala.

Obrátil sa k nej, „Čo keby sme išli cez Údolie Nekromancera?"

Na mape to vyzeralo ako logická voľba. Údolie viedlo rovno na Soranu a nebolo sa treba šplhať. Ale poznajúc históriu toho údolia, aj Drak by si to trikrát rozmyslel.

„Údolie Nekromancera..." Teyani vzývala svoje Svetlo Výšin.

„Aspoň by nás tam neprenasledovali obri!"

Za posledných štyristo rokov sa do údolia neodvážila ani jedna karavána nefilimských pútnikov. Údolie bolo jedným z najhroznejších miest v kráľovstve. Dokonca aj čarodejníci sa mu vyhýbali. Jedinými nekromancermi, ktorým sa podarilo navštíviť ho a prežiť, boli Bobrosovci, pretože údolie bolo stiahnuté na temnú stranu Harmagom. Ako hovorila legenda, Harmag, nekromancer pradávnych čias a syn Azazela Strážcu, splodil prvého Bobrosa.

„Ak sa tam odvážime, údolie vycíti, že sme Bobrosovi nepriatelia. Tvrdo nás zasiahne," predvídala Teyani.

„Vydržíme to?"

Teyani použila svoj vhľad, „Údoliu veľmi prospel rozklad polí. Je teraz oveľa horšie ako v čase očisty Erriby."

To bolo pred tridsiatimideviatimi rokmi, keď Majstri Hromu zostúpili, aby zbavili kraj nečistej mágie Bobrosa, syna Bobrosa.

Škoda, že Majstri Hromu nevyčistili celé údolie.

Alebo možno aj nie.

„Toto údolie môže byť naša šanca!" povedal Zar a jeho svrbiace prsty behali po Lorzenovej tabuľke.

„Čo hovorí Džervin?"

Zar na sekundu zatvoril oči.

„Džervin hovorí, že môžem byť čímkoľvek, môžem robiť čokoľvek!"

Obzvlášť s Teyani po boku.

„Poďme!" Teyani sa pustila kráčať. Cez tmu viditeľnú nemala žiadny problém nájsť správny smer. Údolie sa v nej nedalo prehliadnuť - bola to obrovská čierna priepasť.

21.7 Údolie Nekromancera

Rýchlym krokom išli nocou, zbierajúc silu, pripravujúc sa na nápor.

„Čudné astrálne pachy," hlásil Zar, keď sa dostali bližšie. „Nikdy som nič také necítil."

„Odporné?"

„Nie. Ak nejaké, tak by som ich nazval zvodnými. Ale sú zvláštne."

Údolie bolo ako pole pokryté orchideami, kde žiadne dve nie sú rovnakého druhu. Alebo tmavá tancujúca princezná, odetá v plášti hmiel. Alebo les, kde listy priveľa rozprávajú. Alebo sto stonožiek kráčajúcich pospiatky. Alebo krajina na dne hlbokého mora Podsvetia. Alebo okraj Modrej Lagúny, kde časové víry chytajú cestovateľov Lietajúcich Drakov. Alebo...

„Z týchto pachov by som mohol prísť o rozum!"

„Ignoruj svoje zmysly. Vnímaj iba Oheň."

„Kým nebudeme v údolí, musím si svojimi nozdrami posvietiť na Nefilim. Hlavne tých, ktorých cítim pri Erribe. Presúvajú sa."

„Idú k nám?"

„Nie. Myslím, že uhádli náš cieľ. Sú na ceste ku vchodu do údolia."

Teyani nevedela o Dračom umení čuchu nič. Ale keď Zar rozpálil svoje nozdry, dokázala sa vcítiť do astrálnych pachov cez neho. Boli to ako stopy v éteri. Sledujúc ich, jej vhľad dosiahol až k Nefilim.

„Jeden z nich je mocný nekromancer," videla. „Chcú náš kameň. Vedia, že si Hnedé Rúcho."

Zar sa uškrnul a v jeho bruchu rástla Lorzenova zúrivosť.

„Chceš bežať?" navrhla Teyani.

„Nie. Aj keby sme bežali, stále by mali čas dosiahnuť údolie ešte pred nami," vyhodnotil Zar.

Ona mala chuť lietať. „Ale aj tak poďme rýchlejšie."

Noc nebola až taká studená. Nedávalo to zmysel. Ako sa blížili k horám, vzduch mal byť mrazivý. Les sa zdal byť bohatší. To tiež nedávalo zmysel.

„Si si istá, že ideme správnym smerom?" Zar začínal mať pochybnosti.

„Áno!"

Teyani nebola na Hrot-vojnu, ale keď prišlo na mágiu Pradávnych Dní Zeme, takých ako ona veľa v kráľovstve nebolo.

Obrátil sa k nebu a vyslal milujúcu myšlienku, „Ďakujem ti, Biely Orol."

Ako postupovali, noc bola tmavšia a tmavšia, les čudnejší a čudnejší, plný astrálnych tieňov stromov, ktoré nemali žiaden fyzický náprotivok. Zar narazil do veľkého pňa.

„Nechaj ma ísť vpredu. Nech môže byť celý tvoj nos zameraný na Nefilim," povedala Teyani.

Išiel za ňou. „Štyria z nich zastali. Nie... tí štyria idú naspäť. Cítim to, akoby bežali opačným smerom!"

„Vydesení na smrť. Prišli príliš blízko k údoliu," vedela Teyani.

To Zara zaujalo. Čo dokáže vydesiť elitných vojakov Zelenej Gardy?

„Vieš, čo vidím? Toto údolie bývalo jednou z najčistejších tírt v kráľovstve," povedala Teyani.

To bolo to, čo sem Harmaga pritiahlo.

Najčistejšie miesta sú tie, ktoré sa môžu stať tými najtemnejšími, keď ich zdolajú temné sily. Niekedy to isté platí aj u ľudí.

„Toto údolie bývalo také nádherné!" žasla Teyani, keď sa vcítila do pamäti stromov. „Nežná dievčina, úžasná. Krásavica Zeme!"

Bolo to odporné znásilnenie.

Z nozdier dostal poplašný signál, „Stratil som jedného z vojakov! Štyria ďalej utekajú preč. Museli sa príliš priblížiť ku vchodu do údolia. Ale ten posledný..."

„Je mŕtvy," videla Teyani.

„Alebo sa ukrýva!"

„Nie, je mŕtvy."

„Ak by bolo po ňom, cítil by som jeho mŕtvolu. Mŕtvoly páchnu."

„Údolie si nielenže zobralo jeho dušu, ale zhltlo aj jeho životnú silu."

Nezostalo nič, čo by sa dalo vyňuchať. Príšerné.

„Myslel som si, že údolie je proti nám. Prečo zabíja našich nepriateľov?"

„Pre údolie sú len hmyz. Rovnako ako my."

Zar zaštítil ich Hroty. „Na túto vzdialenosť by na nás obri mohli spustiť jedový útok. Kedykoľvek."

„Nezaútočia, kým nebudeme blízko. Obávajú sa, že údolie by vlny mohlo odraziť proti nim. Nemýlia sa."

„Akí sú?"

„Inteligentní. Čarodejník sa nebojí."

V tichosti ďalej pokračovali. Zar bol pripravený udrieť.

Čerň noci sa stala ešte čiernejšou. Ale Teyani nenarazila do stromu ani raz. Zar rozmýšľal, ako to dokáže. Atmosféra bola čudná. Nebolo cítiť žiaden vietor. Nikde ani jeden pohyblivý tvor. Ticho ako v krypte. Doliehalo to na nich. Zar precvičoval vysoké umenie čakania. Teyani kráčala rýchlejšie.

Až kým Zar neoznámil, „Teraz už sme blízko!"

Spomalila. „Cítiš ich?"

„Rovno pred nami. Len pár minút."

„Zaňuchaj ešte raz!"

Mätúce pachy. Nekromancer sa zmenil na pole orchideí.

„Ja... dokážem cítiť len jedného. Ostatní..." zaváhal.

„Ostatní sú mŕtvi!"

„Ale stále cítim ich Hroty!"

„Je to pasca! Čokoľvek budeš robiť, nepoužívaj svoj Hrot! Ani Hlas! Choď, bež, zabi nekromancera!"

Zar sa rozbehol, s rukami pred sebou, aby sa vyhol stromom. Stromy boli všade. Príliš veľa stromov. Nedokázal bežať rýchlo. Držal sa svojho Hrotu, očakávajúc masívnu sprchu jedu. Nefilimskí nekromanceri boli majstri v umeniach Hrot-vojny. Oni ich vynašli.

Ale prečo sprcha neprichádzala?

Tesne sa vyhol jednému stromu, ale narazil do druhého. Musel spomaliť.

Strom. Ďalší strom. A ďalší.

Šepot, akoby vánok.

Strom? Nie strom! Čarodejník!

Prečo nezaútočil?

Z Eisraimu do Filadelfie, nekonečnosť zhustená do zlomku sekundy.

Inštinkty čierneho tanca prebrali kontrolu. Vyskočil, aby dosiahol jeho krk. Čas spomalil. Úder na pravú lacnú-bránu-von, blízko krčnej tepny, potom na ľavú. Šupa do pravého spánku. Ďalší úder mu rozmliaždil hrdlo. Jediný kop zdemoloval jeho pravé koleno. Pristál na zemi.

Prečo nepadá?

Rana do gúľ. Úder na solar plexus. Hák zospodu do nosa. Kopanec do pravej slabiny.

Ale prečo nepadá?

Obri!

Lorzenove body, srdcové brány. Jedna. Druhá. Tretia. Prsná kosť, zlomená. Nerob, nechaj urobiť Draka. Rana do ľavého spánku. Rodinné klenoty, druhé kolo. Úder do pupka. Horná časť hrdla, rozdrvená jazylka. Vystretá ruka rovno do jeho ľavého oka, syčivý zvuk. Žiadny Hlas! Teyani povedala. Jeho pravé oko. Modlím sa k Matke Nekonečnej Noci. Zo strany rozdrvil jeho ľavé koleno. Pach krvi. Z jeho nosa. Nefilimské korenie zmiešané s krvou.

Teraz už padá. Nechaj urobiť Draka! Ľavá päsť do jeho pravého ucha. Brutálna bomba do krku. Býčí krk! Hlasné prasknutie. Sedem úderov za sebou pozdĺž chrbtice - sedem prasknutí. Rana do temena, ktorá ho definitívne priklincovala k zemi. Prechod k finálnym kopancom do lebky: jeden, dva, tri, jeho duša už odchádza, štyri, ide, päť, ide, šesť, ide, sedem, osem, deväť, už je preč, preč! Desať, jedenásť, dvanásť. Sláva ti, Marek, majster Veľkého Draka!

Koniec čiernej štyridsiatky. „Nech je zem očistená od tvojich hriechov!"

Kroky.

Vyskočil, päste zaťaté, opäť pripravený zabiť.

Teyanine kroky.

Naspäť na zem, Drak-nehybný. Ticho hlbokých Podsvetí, jas lapis lazuli a rieky života.

Teyani počula vo vnútri Zeme hudbu, hlasnú a nádhernú.

„Zabil si ho."

„Áno. Kde sú ostatní?"

„Myslela som si, že sú mŕtvi, ale teraz som si nie istá. Môžu byť vo vnútri údolia."

„Necítim ich."

„NESKÚŠAJ TO! Údolie by ti ukradlo tvoju myseľ."

„Prečo si mi povedala, aby som nepoužíval svoj Hrot?"

„Čarodejník nastavil pascu, použil sily údolia. Čakal, že na neho zaútočíš cez Hrot alebo použiješ Hlas. Údolie by vlnu odrazilo naspäť na teba."

Čarodejník očakával Hnedé Rúcho, nie Veľkého Bojovníka. Jeho smola.

„Hýbme sa!"

Teyani sa opäť pustila kráčať. „Matka Svetla, postaraj sa o dušu tohto muža!" modlila sa za čarodejníka. Invokácia vyšla vysoko do Svetla, preraziac si cestu nocou. Údoliu sa to nepáčilo.

Vzduch sa ochladil.

Kráčajúc za ňou, Zar pochopil, prečo sa rituálna vražda Nefilim vykonávala pomocou čiernej štyridsiatky. Často sa tomu čudoval. Na zničenie normálneho nepriateľa boli štyri alebo päť úderov na smrtiace brány viac ako dosť. Ale nie na obrov! Lorzen to dobre vedel.

„Už sme v údolí?"

„Takmer."

Bohovia, bohovia. „Teyani, počkaj!"

„Čo?" zastavila.

Vzal ju do náručia a držal ju v Drakovi. „Ty si Najbelší Orol. Úplne ako Džervin. Prosím, nezostaň dlho vo Výšinách, už teraz mi chýbaš."

„Budem s tebou, nemáš predstavu ako veľmi!"

„Toľko lásky, Teyani. Toľko lásky!"

„Ja viem."

Navždy láska. Večná belosť. Zar stále cítil nefilimskú krv. Musela byť na jeho odeve. „Poďme!"

Noc bola stále úplne čierna. Ale teplejšia. Išli.

„Prečo na nás údolie neútočí?"

„Možno sa jej páči tvoja hudba."

„Myslíš, že údolie je ona?"

„Jednoznačne."

„Aká hudba?"

„Dračia hudba, vo vnútri Zeme."

Keď Harmag prvýkrát prišiel, tiež vo vnútri Zeme prebudil melódie.

„Hraj, Drak! Hraj pre ňu!"

Zar ponoril svoje vedomie do Zeme a vyvrúfoval zopár opatrných vĺn.

Zem vrúfovanie opakovala a zosilňovala ho.

„Toto je Dračie miesto!" vykríkol Zar.

„Čo je to Dračie miesto?"

„Kde sa Podsvetia a kráľovstvo miešajú."

Za Pradávnych Dní bola taká celá Zem.

„Ďalej pre ňu hraj. Hlasnejšie. Okúzli ju!" povedala Teyani.

Zar zvýšil energiu, láskavo otriasajúc Drakom vo vnútri Zeme.

Ďalej kráčali. Stromov už bolo menej. Ticho bolo neprirodzené. Vzduch bol voňavý. Už malo byť vidno prvé záblesky úsvitu, ale stále bola úplná tma.

Vrúfovanie, vlna za vlnou.

Harmag tiež najprv hral nežné melódie. Potom, postupne, učinil svoju hudbu hrozivou.

„Údolie chce, aby si hral hlasnejšie."

„Toto sa môže úplne vymknúť spod kontroly!" varoval Zar.

Ponoriac sa hlboko do Zeme, urobil svoje vrúfovanie hlasným a divokým. Lorzenova tabuľka na jeho krku bola teplá. Teyani počula chóry anjelov Podsvetia. Zarovi sa nepáčilo ťaživé ticho. Zo svojho brucha mal pocit, akoby sa premenilo na gigantický kotol.

V diaľke bolo počuť zvuk hromu. O niekoľko sekúnd ďalší, bližšie. Nebolo vidieť žiaden blesk.

„To je na privítanie, muž Hromu! Údolie cíti silu tvojho kameňa."

Harmag bol mužom ohromných síl. Veľký mág. Veľký milenec.

Hrom za hromom sa ozýval, čoraz bližšie a bližšie. Zarovi to neprekážalo. Bol to zvuk jeho línie. Vnímajúc jeho pocity, údolie prenieslo zvuk hromu rovno nad neho.

Harmag dokázal vyvolať vášnivé vetry, jeho oheň stúpal ako pilier z vnútra Zeme až do polí hviezd. Preňho učinilo údolie svoje vody mäkkými a pohostinnými. Pre neho sa rozvoňala tak, až z toho mohol človek prísť o rozum.

„Vône! Tie vône! Och, bohovia! Neuveriteľne nádherné."

„Nepoužívaj nos!"

„Nie z nosa, z Draka. Také silné. Cítim ich po celom údolí."

„Údolie je zmätené silou uchovanou v Archívnom kameni. Myslím, že rozmýšľa, či nie si Harmag."

Rozmýšľa, či sa vrátil jej milenec.

Hral by pre ňu hudbu Strážcov? Harmag veľmi dobre vedel, ako ju očariť.

„Hovor s ňou!"

Nerob, nechaj urobiť Draka! Vrúfovanie dole, Hrom hore. „Údolie!" Zar pozdvihol svoj mocný Drak-Hlas, „Chcem svetlo!"

Trvalo to len pár sekúnd, kým sa denné svetlo predralo cez hmly, ktoré zostali husté. Teyani a Zar objavili ochromenú zem, po ktorej kráčali. Žiadna tráva, iba zopár biednych kríkov tu a tam.

„Ďakujem ti, údolie!" Zar cestou tancoval, tlieskajúc rukami, otriasajúc hlbiny Draka svojimi blaženými vlnami. Údolie odpovedalo ľahkým chvením pod jeho nohami. Ďalej sa ozýval hrom, vysoko nad jeho hlavou.

V krajine vládla atmosféra zničenia, opustená šeď.

„Existuje niečo, čo by sme jej mohli dať?"

„Život je to, čo stratila. Dávno. Ten nie je možné obnoviť."

Harmag ukradol jej život a jej semeno. Ale tak dobre sa s ňou miloval!

Natrafili na jedného z vojakov. Ohromný obor s obrovskými červenými perami a tvárou dieťaťa. Odetý v zelenom, ležal na zemi v embryonálnej polohe. Jeho životné brány prezrádzali, že umrel len pred niekoľkými minútami.

„Údolie ti dáva darček!"

„Bohovia, bohovia! Ak si myslí, že som Harmag, nikdy nám odtiaľto nedovolí odísť!"

„Neukáž žiadnu známku slabosti. Považuj sa za veľkého mága."

Zar nechal Lorzenovu tabuľku, aby viedla jeho kroky.

Zem sa pod nimi otriasala, nebo hrmelo vysoko v ich Stĺpcoch Ducha. Kráčali. O polhodinu neskôr natrafili na mŕtvolu druhého vojaka. Tento ležal vystretý, s dlaňami obrátenými nahor. Zdalo sa, že sa usmieva. Zar z Draka poďakoval údoliu. Nedlho nato objavili ďalšiu mŕtvolu, v rovnakej polohe. Aj tento vypustil dušu len pred niekoľkými minútami, alebo možno niekoľkými sekundami. Zar začínal mať z toľkých darčekov nepríjemný pocit.

Zrazu sa Zem prestala triasť. Hrom ustal.

Zarov Hrot prijal nezameniteľný signál. „Začal sa falošný prenos Archívu!" oznámil.

Správcovia Polí po celom kráľovstve zaznamenávali silné otrasy v sieti krajov Stredu Severu. Čoskoro sa všetky nefilimské polia zrútia.

Ale prečo už teraz? Esrevin a Melchard nemali začať skôr ako večer.

„Buď museli začať skôr, pretože všade sú obri, alebo nás údolie mätie a je oveľa neskôr, ako sa zdá."

„Nie, údolie nás nemôže oklamať." Teyani bola kategorická, „S kameňom, ktorý nesieš, si voči ilúzii imúnny."

V takom prípade bolo pravdepodobné, že Esrevin a Melchard dostávajú zabrať. Ako dlho dokážu odolávať jed-ohňu Zelenej Gardy?

„Musíme sa ponáhľať."

Biely Orol zastavil, jej oči biele ako sneh vo svetoch bohov. Žiarila cez ňu mocná prítomnosť. Urobilo ju to vyššou. „Povedala som ti niekedy, ako som sa volala za Pradávnych Dní Zeme? Alsven. Poď za mnou, ak to dokážeš!" zvolala Hlasom. A rozbehla sa, Drak-rýchlo.

Zar uháňal za ňou, ohromený úžasom nad jej transformáciou. „Hovorila si, že si bola kto?"

Hlas-zasmiala sa. Hmly boli ožiarené jej radostnými iskrami. Ale len na niekoľko sekúnd, potom opäť zošedli.

Dávno zabudnuté boli dni, keď údolie poznalo chuť nevinnej radosti. Teraz nenávidela všetko, čo jej pripomínalo jej minulosť.

Bežali pustou krajinou. Teyani-Alsven bežala stále rýchlejšie a rýchlejšie. Aby za ňou stačil, Zar musel spočívať hlboko na Drakovi. Podzemné chvenie sa obnovilo.

Údolie sa tešilo. Tak dávno, kedy ju naposledy niekto pohladil!

Radosť - na tú si nechcela spomenúť. Rozkoš - nemohla na ňu zabudnúť.

Učinila svoju vôňu opojnou. Hmly sa jej náladou odľahčili.

V Zarovej mysli bol Esrevin Hnedého Rúcha. Bol tiež takým mocným Hlas-majstrom ako Melchard? Ako dlho dokáže obrom odolávať?

Údolie jeho myšlienky začulo. Hlboko z vnútra Zeme vyslala impulz. Zar ho Drak-pocítil a poďakoval svojej Matke.

„Poď! Poď ku mne!" zašepkalo údolie.

Krajina sa zmenila. Zo skalnatej a suchej na bahnitú. Opäť sa objavili stromy. Vysoké stromy, ktorých vrcholky boli skryté v hmlách, listy biedne ovísali, z ich konárov padali nadol liany. Ďalšie popínavé rastliny boli ovinuté okolo ich kmeňov, akoby ich chceli udusiť. Depresívny pohľad.

Ako došli na okraj močiara, Teyani zastavila. „Blížime sa k srdcu údolia," oznámila takmer-Hlasom. Vôbec nebola zadýchaná. Žiarila ako kráľovná. Sledovala okraj močiara, „Na tejto strane je pre nás cestička. Dovedie nás do srdca údolia."

„A potom čo?"

„Veľká oslava!" povedala. Vedela, že údolie načúva.

Zarovi sa predstava takej oslavy vôbec nepáčila. Chodník bol od nich vzdialený len sto zákonných stôp. Úzka rovná cestička, čudne suchá, v porovnaní s močiarom, ktorý oblizoval jej okraje.

Beh sa už nezdal byť správny. Kráčali bok po boku.

V močiari žili nejaké tvory. Nedokázali ich vidieť, ale vypúšťali bubliny, ktoré sa na hladine hlasno rozprskávali. Stromy vyzerali choro. Z blata vyrastala zhnitá burina. Ale vône boli extravagantne nádherné, ako zamilovaná bohyňa.

„Nikdy si mi o Alsven nerozprávala."

„Nepýtal si sa."

„Mal som sa. Bola kráľovnou?"

„Tak nejako."

„Kde bolo jej kráľovstvo?"

„Celá príroda bola jej kráľovstvom."

„Mala kráľa?"

„Mnoho kráľov sa s ňou chcelo oženiť. Ale ona milovala len Bieleho Orla."

Chcel sa dozvedieť viac, ale jeho Drak pocítil v hlbinách údolia ohromný prúd. Mal veľkosť záplavovej vlny, ale bol hlboko vo vnútri Zeme. Na povrchu pokračovalo zmyselné chvenie.

„Gigantická Dračia sila! Je pred nami, tri alebo štyri hodiny cesty. Je to srdce údolia?"

„Tam, kde je Priepastná Trhlina. Pred mnohými rokmi, Harmag obrátil trhlinu na temnú stranu, použitím vedomia Strážcov. Keď v údolí býval Bobrosov starý otec, odtiaľ čerpal svoje sily."

Ten Bobros bol príšerný milenec. Odo dňa jeho príchodu do údolia vedela, že on nie je ten pravý. Keď spadol do Priepastnej Trhliny a umrel, neplakala.

„Ohromné zemské energie!" potriasol hlavou Zar.

Teyani sa cítila uvoľnene. „Do srdca údolia!" povedala.

Mlčky sledovali cestu.

21.8 Svätyňa Eisraimu

Krokodíl Fornan stál na schodoch kaplnky Správcov Polí a jeho čelo bolo zvráskavené viac ako kedykoľvek predtým. „Vedeli sme, že tí bastardi sú múdri! Ale toto..." povedal si sám pre seba generál, Hrot-skúmajúc ochranný štít.

Toto... bolo oveľa horšie ako obri očakávali.

Podľa Fornanových poznatkov, iba Lovci Džex Belaranu dokázali tkať ochranné polia ako bolo toto.

Roztrúsení okolo budovy, vyše sedemdesiat Správcov Polí Zelenej Gardy bolo zaneprázdnených skúmaním štítu, používajúc improvizované detekčné polia, ktoré narýchlo utkali. Ani jedno z ich zvyčajných polí nefungovalo.

Fornan z vrecka mechanicky vytiahol komunikačný kameň, „Bazalinger!"

Tma viditeľná zostala hluchá a nemá.

„Kurva!" zareval Fornan a šmaril ten špičkový mäkký kameň o dvere kaplnky. S plesknutím sa rozbil.

Stalo sa čosi nemysliteľné. Všetky ozajstné polia - to znamená nefilimské polia - sa zrútili. Ale zdalo sa, že polia trpaslíkov fungujú normálne, k veľkej zlosti obrov. Za toto peklo dokonca ani nemohli viniť sieť. Mohli za to trpaslíci! Tí mizerní trpaslíci!

Ak niekto potreboval potvrdenie, že všetci trpaslíci by mali byť vyhubení, toto bolo ono.

„Bazalinger!" zareval generál.

Bez komunikačných kameňov bol rev jediným spôsobom, ktorým bolo možné niekoho dosiahnuť. Problém bol, že okolo budovy po sebe vrieskali Fornanovi Správcovia Polí, a to nielen z komunikačných dôvodov. Zelenú Gardu zachvátil vietor zúrivosti, hlavne Správcov Polí. A obri mali hlučné hlasy.

„Bazalinger!" generál zareval ešte hlasnejšie. „Bazalinger! Bazalinger!"

„Generál!" vzdialený hlas mu odpovedal cez hmly.

„Poď sem! Okamžite!"

„Áno, Generál!"

O minútu neskôr sa Generál Bazalinger vynoril z hmiel. Bežal a po jeho boku utekali dvaja dôstojníci.

„Kedy prídu tie prekliate kamene?" ďalej vrieskal Fornan.

Aby mohli obnoviť aspoň náznaky komunikačného systému, obri potrebovali kamene - kamene zhotovené trpaslíkmi. Ich vlastné kamene boli nepoužiteľné, keďže sa dokázali spojiť len s nefilimskými poľami.

„Situácia nevyzerá dobre, Generál!" odpovedal Bazalinger.

„Čo tým myslíš, že nevyzerá dobre?"

„Luvik a jeho muži nedosiahnu mesto Eisraim skôr ako o polnoci. Vtedy už ale bude všetko zničené! Ale vyslal som jednotku do Laminindry. Ak budú mať šťastie, mohli by dosiahnuť svätyňu ešte predtým, ako deviata armáda skončí s rabovaním."

„Čože? Hádam mi nechceš povedať, že aby sme našli kamene, musíme ísť až do Laminindry!"

„Vaše rozkazy boli zničiť všetko od Snežných Hôr až po Eisraim. Takže veľa nezostalo..."

Červený od zúrivosti, „Drž hubu! Prehľadaj túto svätyňu! Pošli jednotku do Romeranu! Použi svojich sprostých špiónov! Rob niečo! Jasné?"

„Áno, otec!" Obrátiac sa na svojich dôstojníkov, Bazalinger zareval, „Pohyb!"

„Ale Generál, my už všetky tieto veci robíme!"

Zareval ešte hlasnejšie, „Povedal som pohyb! Robte niečo!"

„Áno, Generál!" Zbehli dole schodmi a zmizli v hmlách.

Ku kaplnke bežal dôstojník a kričal, „Generál! Generál! Vodca dvorných mágov, Afran Kesborn objavil cestu do kaplnky. Cez katakomby."

„Povedz mu, aby počkal!" Fornanov hlas si zachovával najvyššiu intenzitu, „Nikto nepôjde dovnútra, až kým nepríde Bobros! Je to jasné? A dávaj na neho poriadny pozor!"

„Áno, Generál!" dôstojník sa rozbehol opačným smerom.

„Afran Kesborn? Ale čo tu ten robí?" zľakol sa Bazalinger.

„Nemám predstavu. Prišiel hneď po nás. Povedal, že len prišiel na návštevu."

„Vodca Dvorných Mágov prešiel celú cestu z Východného Polostrova, aby navštívil túto latrínu?"

Vo vzduchu bola atmosféra nefilimských intríg.

„Čo za peklo Strážcov sa deje v tejto kaplnke?" pýtal sa Bazalinger.

„Keby som tak vedel!"

Nech už bolo vo vnútri čokoľvek, Bobros a Afran Kesborn to chceli.

Ozval sa tučný dôstojník s obrovským zlomeným nosom, „Generál, naši muži začínajú byť nahnevaní! Keby sme im dovolili začať trochu demolovať..."

Vrieskal, „Nie! Povedal som, že nikto nebude nič demolovať, kým sám Bobros k tomu nevydá príkaz. Bobros sám, je to jasné? My nie sme rozvášnený dav a toto nie je rybí trh, je to jasné?"

„Dokonale jasné, Generál! Pôjdem a dohliadnem na to, aby boli vaše rozkazy vykonané!"

Neľahká úloha. Svätyňa Eisraimu bola prepchatejšia ako pri každoročnej oslave Zákona. Ale namiesto pestrofarebného zoskupenia kňazov a kňažiek bolo vidieť len jednu farbu: zelenú. Rozhnevaní obri boli na každej streche, vo všetkých zákutiach katakomb, v každej uličke, v každej kaplnke - jedinou výnimkou bola kaplnka Správcov Polí. Spolu viac ako päťtisíc obrov. Neschopní dohovoriť sa cez tmu viditeľnú, hulákali cez hmly, preklínajúc trpaslíkov, a ich vražedné ruky ich už svrbeli, aby mohli začať masakrovať.

Čo bolo ale ešte horšie, v tejto svätyni už nezostal nikto, koho by mohli zmasakrovať! Dokonca ani zvieratá nie. Ibaže by sa všetci ukryli v tej prekliatej kaplnke.

Z neďalekých uličiek sa ozval rámus.

Niekto zakričal, „Jeho Excelencia Bobros, Najvyšší Veliteľ Citadely Nefilimských Obrov!"

Vojaci prerušili svoju činnosť, aby ho pozdravili.

Bobros bol doprevádzaný Samoanom, Vodcom Gildy. Za nimi pochodovali dva rady vojakov Zelenej Gardy.

„Och, nie!" Fornan si svojou vysušenou rukou prešiel po plešatej hlave, zhrozený. V malej procesii niesli na nosidlách štyroch bafometov. Ich oči boli zatvorené. Nehýbali sa.

Bobrosova tvár bola dokonale pokojná. Samoan vyzeral byť neobyčajne bledý. Zastavili pred generálmi. Pozdravy boli stručné.

„Rušivé pole vychádza z tejto kaplnky!" Fornan ukázal na dvere kaplnky. „Ale neexistuje spôsob, ako sa dostať dovnútra! Tí trpaslíci tam utkali nepreniknuteľný štít. Veľmi sa podobá na ten v Džex Belarane."

Bobros a Samoan strávili niekoľko sekúnd Hrot-skúmaním štítu.

„Potrebujem s vami hovoriť, Generál," povedal Bobros.

Fornan ho aj so Samoanom pozval do veliteľského stanu, ktorý postavili na rohu uličky.

„Počkaj tu na mňa!" prikázal Bobros Samoanovi.

Cestou do stanu sa ho Fornan opýtal, „Čo sa stalo s bafometmi?"

„Keď sa polia zrútili, rovnako dopadli aj oni. Nie sú mŕtvi, len v bezvedomí. Ak dokážeme dostatočne rýchlo obnoviť polia, opäť sa prebudia."

Inak sa ale prebudia tiež. Akurát, že v priebehu pár týždňov z nich budú už len hlúpe kozy.

Bobros počkal, kým vojdú do stanu, potom sa opýtal, „Dostali ste Hnedé Rúcha?"

„Zatiaľ len jedného z nich. Myslíme si, že to bol Melchard, Vysoký Kňaz. Jeho hlava, srdce a obličky tu pre vás už čoskoro budú. Ale keď boli prerušené komunikačné polia, Hnedé Rúcho v Homarských Vrchoch stále kládlo odpor a naše straty tam dosahovali vyše sedemdesiat mužov. Použitím Hlasu nepriateľ spustil na stráňach tri lavíny za sebou."

Bobros ukázal jeden zo svojich ľadových nekromancerských úškrnov, „Pôsobivé! A čo ostatné Hnedé Rúcha?"

„Jedného sme objavili pri vchode do Údolia Nekromancera. Zvyšní dvaja sa úplne vyparili. Mohli by byť vnútri tej prekliatej kaplnky."

„Nemôžu byť v tej druhej svätyni, v Lazére?"

„Z Lazéry už nič nezostalo. Ani jedna budova."

„Dobre, dobre."

„Takže, čo urobíme s tým rušivým poľom? Musíme si pohnúť. Dezorganizácia je totálna. Aj keď obnovíme komunikáciu, môže to potrvať až tri dni, kým budeme opäť akcieschopní."

Bobros potriasol hlavou, „Neurobíte nič, necháte to na mňa."

„Vieš, ako štít deaktivovať?"

„Dá sa tam dostať cez katakomby. Pôjdem tadiaľ."

Fornan sa zamračil tým určitým spôsobom, vďaka ktorému vyzeral ako plaz. „Chceš tým povedať, že ty ideš do tej kaplnky?"

Červenovlasý obor odpovedal prikývnutím, usmievajúc sa s istotou vyslanca Strážcov.

Fornan vybuchol, „Čo je toto za nezmysel, Bobros? Nemáme žiadnu predstavu, čo je vo vnútri toho štítu! Ak je to dostatočne mocné, aby to zrušilo naše polia, kto hovorí, že ťa to nezabije?"

Bobrosovi sa páčilo, keď si Fornan ventiloval hnev. Trpezlivo odpovedal, „Viem to od Strážcov. Dokážem to zvládnuť."

„Neser ma so Strážcami! Brať na seba takéto riziko je úplne neprijateľné! Bobros, toto miesto je nebezpečné! Veľmi nebezpečné!"

„Dostal som podrobnú správu od Lovca Henrika. Viem presne, čo vo vnútri je."

Stále vrieskajúc, „Fajn! Poďme sa rozprávať o tvojom Henrikovi! Kde je ten syn nefilimskej kurvy? Kde je? Zmizol! Čo ak to bol on, kto naučil trpaslíkov, ako utkať tento štít? Bobros, nebuď smiešny! Dovoľ aspoň Afranovi Kesbornovi, aby išiel dole s tebou. Aj on našiel cestu dovnútra!"

„Afran Kesborn je tu?" Bobros sa výhražne zamračil. „Dúfam, že nie v kaplnke?"

„Nie! Prikázal som mu, aby zostal vonku."

„Dobre, dobre!" Bobros kráčal k východu zo stanu. „Čoskoro sa uvidíme. Zabezpečte, aby tam po mne nikto nešiel."

„Bobros, počkaj. Čo ak sa nevrátiš?"

„Vrátim sa, Generál. Vrátim sa."

„Ale čo dopekla si myslíš, že tam je? Nič viac ako kamene!"

„Kamene!" uškrnul sa na Fornana. „Kamene také mocné, že dokážu kráľovstvo zraziť na kolená... alebo vyzvať na súboj najvyššieho veliteľa citadely!"

„Afran Kesborn by to neurobil!"

Bobrosov úškrn sa ešte viac rozšíril, „Pravdaže nie."

„V poriadku, Afran Kesborn je vrece zmijí. Tak dovoľ ísť mojim Správcom Polí!"

„Ak to poserú, prídeme o všetko, kvôli čomu sme sem prišli. Dostali ste Melchardov kameň?"

„Nie. Keď sme sa ho zmocnili, rozpadol sa."

Bobros nebol prekvapený. To bolo to najmenšie, čo od Hnedých Rúch očakával.

„Bobros, veď kráľovstvo už máme na kolenách! Načo pokúšať osud?"

„Fornan," Bobros zvýšil hlas, naznačujúc, že už nemá chuť byť trpezlivý, „moje semeno je od Strážcov. Moja línia bola predurčená vládnuť. Môj čas nadišiel. Pred mojimi rukami je absolútna sila. A ja sa jej chopím!"

21.9 V srdci Údolia Nekromancera

„A sme tu!" Teyani ukázala na vysoké stĺpovité skaly na strane kopca.

Bolo práve po západe slnka. Aby mu vynahradila ubúdajúce denné svetlo, ona-údolie učinila hmly riedkymi, odhaliac hory, ktoré vytvárali hranicu na jej severnej strane. Vône boli stále na zbláznenie nádherné. Stromy boli vyššie, ale rovnako choré. Z močiarov vychádzali chumáče belavej pary. Zemské energie boli divoké - bolo to ako stáť na kolosálnej Dračej bráne, ktorá sa otvára priamo do stredu Zeme. Lorzenova tabuľka bola horúca.

Došli na križovatku. Chodník pred nimi pokračoval ďalej cez močiare. Vľavo viedla iná cesta pomedzi skaly.

„Teraz čo?"

„Vedľa tých skál je jaskyňa. Tam Harmag zanechal svoju silu. Tam ťa chce údolie mať."

História, ktorá sa stále znovu opakuje. Tentokrát bolo údolie Felíciou.

„Tentokrát je voľba jednoduchá," Zar zamyslene prikývol, s rukami vo vreckách svojho dlhého plášťa, prstami sa pohrávajúc so svojim arzenálom kameňov.

Hmly boli nehybné, ticho zvláštne, z močiarov nevyšla ani jediná bublina. Údolie zadržiavalo dych.

Je to jej milenec?

Teyani potriasla hlavou, „Nie, nie je to také jednoduché! Ak do jaskyne nevojdeš, budeme musieť zniesť nápor zúrivosti údolia. Ak tam vojdeš, ocitneš sa v mysli Strážcu. A už nikdy sa z nej nedostaneš."

„Ako to môžeš vedieť?" Zar sa pustil kráčať po chodníku naľavo.

Údolie ho volalo. Tajné Dračie volanie, hlboko pod povrchom Zeme.

Teyani zostala tam, kde bola. „Jednoducho to viem! Zar, prosím, počúvaj ma!"

Zar zastavil a obrátil sa k nej. Divoký duchom zeme, povedal, „Alsven, som pripravený - Drak hore, Drak dole, a celá tradícia Eisraimu v mojom vrecku. Idem dovnútra a ty pôjdeš so mnou."

Nepohla sa. „Môj milovaný priateľ, tieto sily ti zatemňujú úsudok. Myseľ Strážcov je priepasť."

„Teraz nie je čas na pochybnosti, je čas dobývania!" Pevne ju chytil za rameno a ťahal ju smerom k jaskyni.

Ona-údolie ho považovala za úžasného.

Blížil sa k nej.

Triasla sa od vzrušenia a zem sa jemne otriasala spolu s ňou.

„Zar, prosím!" Teyani vzývala svoje Svetlo Výšin, „Spomeň si na Orla! Počúvaj ma!"

Temnému Drakovi Priepastnej Trhliny sa jej Svetlo nepáčilo.

Zem sa výhražne zatriasla. Hmlami prebehla vlna úzkosti, akoby ich malo zasiahnuť niečo smrteľne zlovestné.

Zar použil Hlas, „Teyani, prestaň! Zničíš nás!"

Teyani sa podvolila a stiahla sa zo Svetla. Skúsila iný prístup, „Zar, pochop! Údolie chce, aby si držal oheň Strážcov a spojil ho s Drakom v Priepasti. To jej spôsobí rozkoš. Ale ak budeš robiť prostredníka medzi temnom hore a temnom dole..."

„Žiadne myšlienky, len Drak!"

Zar kráčal k jaskyni s úplným odhodlaním. Chodník smeroval nahor, dvíhajúc sa nad močiare. Do chrbta ich jemne poháňal priateľský vánok. Zar si naplnil nozdry ochromujúco zmyselnými vôňami údolia. O tomto dennom čase sa hmly mali zmeniť na červené. Zvláštne, všetko bolo šedé. Videné zvonku, jaskyňa vyzerala čudne obyčajne, keď sa zobralo do úvahy, že bola príbytkom jedného z najväčších nekromancerov všetkých čias. Vchod do jaskyne sa podobal na Verzazyelov v Červenej Zemi: dosť úzky, sotva vyšší ako výška normálneho obra. Nič viac ako diera v skale. Ale videné z Hrotu, žiarili mimoriadne komplikovaným astrálnym svetlom, pozostávajúcim z myriád geometrických obrazcov - to bola jedna z vecí, ktoré Zarovi pri jeho návšteve Červenej Zeme unikli. Bolo tu mnoho ďalších. Teraz bol čas, kedy mohli byť odhalené všetky tajomstvá.

„Zar! Zar! Zar...!" Teyani opakovala jeho meno jemnými Hlasovými frekvenciami, v snahe priviesť ho naspäť k rozumu. „Zar, ak chceš ísť dovnútra, aspoň mi daj ten kameň! Navrhujem takýto plán: ty budeš držať údolie, ja zoberiem kameň na Planinu Sorany."

„Kameň potrebujem, aby som ovládol silu údolia."

„Zar! Zar! Zar! Zar...!"

Držiac ju za rameno, donútil ju bežať plnou rýchlosťou. Mal v nohách krídla, ako milenec náhliaci sa za svojou milenkou. Trvalo im to menej ako minútu, kým dosiahli skalnatú terasu pred jaskyňou.

Hora sa začala od vzrušenia chvieť - milenka očakávajúca svojho milenca. Na úsvite kráľovstva Harmag prišiel a odišiel. Odvtedy na neho celý čas čakala. Teraz bol súmrak kráľovstva.

Milenec sa vrátil.

„Zar, prosím! Spomeň si na Džervina!"

Zar v Teyaniných očiach videl, že sa ho chystá zasiahnuť Hlasom. Čo z nej vyžarovalo, to už nebola Orlova neha. Bola hrozivá. Belosť, ktorá sa zmenila na Oheň.

Ironicky sa na ňu usmial. „Ona by ma zabila! Len tak," luskol prstami.

Vystrašená, konečne pochopila.

„A teraz - darček pre údolie!" ďalej sa usmieval. Ľavou rukou sa chopil Lorzenovej tabuľky a prudko ňou trhol, pretrhnúc koženú šnúrku. Zo svojho pravého vrecka vybral hermafrodický kameň. Oba poklady hodil do jaskyne a rozbehol sa preč. Teyani bežala za ním a kričala na neho, „Vydesil si zo mňa Podsvetie!"

„Teraz je čas byť vydesený!"

Za nimi, Hrot-explózia. Sila jaskyne sa aktivovala. Svadobná komnata údolia sa napĺňala svetlom.

Namiesto toho, aby sa vydal po chodníku, Zar išiel pozdĺž okraja hory. „Ísť cez močiare nemá zmysel!" Cestu stredom močiarov pre nich vytvorilo údolie. Rovnako tak mohla byť aj zaplavená.

Koľko majú času, kým si ona-údolie uvedomí, že bola oklamaná?

Horami otriasali ohromne starobylé vibrácie. Všade sa ozývali čudné zvuky - zvuky, aké od raných dní kráľovstva nikto nepočul. Niesli so sebou spomienky na dávno zabudnuté mystériá. Hlboko vo vnútri Zeme si temný Drak spomenul. Zasyčala.

Očarená, ona-údolie zvlhla, v očakávaní úžasného ohňa, ktorý na ňu mal zostúpiť a vniknúť do nej. Volala, „Harmag! Harmag, kde si?"

Nemusela dlho čakať.

Ako Teyani a Zar uháňali ponad skalnaté svahy hory, smerujúc na východ, hmly stmavli. Prítomnosť, ako tieň titana, zavisla nad celým údolím.

Pocit prvotnej tmy, takmer rovnako čistej ako noc medzi dvoma kozmickými cyklami.

Teyani mala pravdu. Keby sa Zar pokúsil ovládnuť túto silu z Hrotu, bol by ihneď pohltený. Tá temnota bola priepastná; bolo ju cítiť na stovky míľ okolo.

Vo chvíli, keď ju pocítil, Esrevin Hnedého Rúcha práve chrlil Hlasom peklo na obrov, z najvyššieho bodu Homarských Vrchov. Prerušil záplavu ohňa, ktorá sa mu rinula z úst a obrátil sa k Jopovi, „Stred Severu ide zasiahnuť veľká katastrofa!"

Na druhej strane hôr Lazraimu, Lermon a Vlnko putovali po Vysokej Planine. Tiež pocítili tú vlnu. Vlnko pokrčil nosom, „Hm... žeby sa Afelion chystal dobehnúť na návštevu?"

Lermon potriasol hlavou, „V Údolí Nekromancera vypuklo peklo!"

V Eisraime uvidel Fornan vlnu v očiach Afrana Kesborna. Tí dvaja muži sedeli pred kaplnkou Správcov Polí, čakajúc na Bobrosa. Fornan vodcu mágov pozorne sledoval, nedôverujúc mu ani na sekundu. Za jeho očami videl vznášať sa tmavú priepasť, dosť hlbokú nato, aby pohltila celý kraj. Od hôr Lazraimu po Západné Planiny, od Lazéry po eisraimskú hranicu s Berilyou, rovnaký priepastný pohľad bol v očiach všetkých nekromancerov. Ale žiaden z nich neovládol vlnu temna tak hlboko ako samotný Bobros. V katakombách práve dosiahol prah Balthamových pivníc a dokončoval rozplietanie siete smrtiacich polí. Jemu bola tá prítomnosť známa.

„Harmag! Aká príhodná návšteva!"

Čerpajúc silu, Bobros prekročil oblúk, ktorý viedol do pivnice.

Hala bola ponorená v úplnej tme. Aj to mu bolo povedomé.

Zacítil Fermana a pokúsil sa ho zaplaviť jedom.

Aktivovalo sa Ašokove pole, ktoré impulz odrazilo a urobilo v sieti dieru.

Nová zbraň, ktorú Nefilim nepoznali.

Zaskočený, červenovlasý obor sa ocitol v prúde elementálneho blata - splašky zo siete spláchnuté do jeho Hrotu.

„Harmag!" Hrot-invokoval, zadržiavajúc prúd so zázračnou silou, zatiaľ čo diera v sieti sa zväčšovala.

Ferman neveriaco sledoval ukážku sily, premýšľajúc, ako môže ľudská bytosť vydržať takú záplavu sračiek. Ak toto bol prvý vojak poslaný obrami, potom bola Zelená Garda naozaj neporaziteľná.

„Harmag! Harmag!" použijúc všetky svoje nekromancerské sily, Bobros na seba pritiahol Harmagovu prítomnosť.

V Údolí Nekromancera titanský tieň ustúpil.

Nasledoval podivný pokoj. Zlovestný pocit pominul. Temný Drak stíchol. Na údolie rýchlo padala noc. Zar a Teyani utekali, horské zrázy po ich ľavici, močiare po pravici, rastúce mračná nad ich hlavami.

„Čo myslíš, že sa deje?" Hrot-opýtal sa Zar.

„Nemám potuchy!" bežala ďalej.

Odpoveď prišla zhora. Pár kvapiek vody, ktoré sa čoskoro zmenili na sprchu. Voda sa na nich liala s prudkosťou, ktorá nabrala rozmery jedovatého útoku. V priebehu sekúnd boli takí mokrí, akoby skočili do jazera. Voda bola špinavá, žieravá, zraňovala ich pokožku. Už nemohli bežať. Spolu s vodou na nich údolie zoslalo jed. Museli pred ním zatvoriť svoje Hroty. Zo zeme vychádzali jedovaté astrálne výpary. Teyani začala prudko kašľať. Zar musel zem odtieniť od jedovatých studníc. Noc zhustla - jed, voda a tma zmiešané do odpornej dusivej kaše. Každý krok sa stal skúškou. Z hôr vychádzali zlovestné zvuky. Zem sa otriasala.

Údolie bolo rozzúrené. Kde bol Harmag? Kam odišla jeho prítomnosť? Keďže sila ilúzie proti Zarovi a Teyani nefungovala, rozpútala besnenie prírody.

„Ide na nás spustiť lavínu!" videla Teyani.

Z Draka Zar pocítil pred nimi zoskupenie skál. Zobral Teyani za ruku a viedol ju k úkrytu. Bití dažďom, podarilo sa im dosiahnuť obrovský balvan s dutinou, do ktorej sa ukryli. Zo svahov hory sa na nich rútili kamene. Zem sa chvela. Z výšok hory padali stále väčšie a väčšie skaly a zozadu narážali do ochranného balvana.

„Viac ako päť minút nevydržíme!" Hrot-varovala Teyani. „Čo si nechal v tej jaskyni? Bola to zbraň z mäkkého kameňa?"

„Nie, hermafrodický kameň. Skopíroval našu prítomnosť a spustil pole Hrot-ovosti vysokej intenzity."

Kameň taký Naga-čistý a dokonalý ako samotný Archívny kameň.

„Napoj naň môj Hrot!" povedala Teyani.

„Strážcovia ťa zhltnú!"

„Už to skúšali. Nefungovalo to."

„Ale toto je veľmi ťažká sračka!"

„Ja som z Výšin. Vo Výšinách nie je nič také ako ťažoba."

Napojená Zarom, Teyani sa ocitla Hrot-obklopená ohňom. Uvidela veľkú halu, ktorá veľmi pripomínala Zarovu spálňu, až na to, že bola osvetlená absurdne jasným svetlom. Videla tisíce oslepujúcich ciest, ktoré s obrovskou rýchlosťou viedli odnikiaľ do ničotnosti. V tejto ničotnosti videla vrchol horúčky, nebesá Strážcov. Hrozivé, šírili sa všetkými dimenziami šialenou rýchlosťou, hľadajúc slepé uličky a nezodpovedateľné otázky - dôkaz, že Strážcovia poblúdili. A v nebesách Strážcov zbadala celú líniu Bobrosov, ako vrhajú Harmagovu temnotu na svätyňu Eisraimu, pomáhajúc poslednému z Bobrosov v jeho gigantickom zápase, keď sa pokúšal udržať celú sieť Stredu Severu.

Im záležalo len na jednej veci: Bobros nemal syna. Ak by teraz zahynul, bol by to koniec ich línie v kráľovstve. A tak ho zaplavili silou, použijúc jaskyňu ako sprostredkovateľa.

S absolútnou jednoduchosťou Výšin, Teyani uzavrela strop jaskyne. Nebesá Strážcov stratili v údolí svoje ukotvenie. Sila opadla. V Eisraime Bobros spadol na kolená, vrieskajúc, „Harmag! Harmag!" Ferman a Šyama ho zasahovali každým jedným poľom zo svojho arzenálu smrti, vrhajúc na jeho Hrot sieť za sieťou, zaplavujúc ho ohňom z útrob Draka, ohlušujúc ho neznesiteľne hlasnými astrálnymi zvukmi. Ale s neľudskou výdržou, Bobros ďalej udržiaval sieť nad svojou hlavou, invokujúc, „Harmag! Harmag!"

„Diabolský muž!" Ferman bol zarazený. Elementálna stoka, ktorá prúdila do Bobrosovho Hrotu bola porovnateľná s tou, ktorá vyhladila Alverard. Ale obor sa stále držal, opravujúc sieť, zatiaľ čo pregĺgal sračky. Jeho viera v silu bola totálna. Veril, že je nezničiteľný, práve z toho dôvodu, že nemal syna.

Medzitým údolie zúrilo čoraz viac a viac. Teyani videla masívne balvany, ktoré mali dopadnúť na ich hlavy. Hladina močiarov rýchlo stúpala a hrozila, že ich pohltí.

Hľadiac nadol z Výšin, Teyani tiež videla nepoškvrnenú čistotu Lorzenovej orichalkovej tabuľky. Na zemi Harmagovej jaskyne vyzeral klenot ako zrkadlo, ktoré odráža spomienky Pradávnych Dní, keď ešte Strážcovia neprišli a príroda bola schopná všetkého. Svet v každom strome, každom kamienku, každej kvapke vody spieval večné meno Boha. Alsvenin svet. Vznešený Mier, ktorý dýcha všetkými vecami, keď neohrozene žiari prítomnosťou Ducha.

Videné z Výšin, nič sa nezmenilo. Božská prítomnosť stále prenikala všetkými vecami. Ani jedna vec v kráľovstve bez nej neexistovala. Ani jedna vec vo stvorení neexistovala bez Boha.

Boh je. Všetko, čo je, je Boh. Byť je byť Boh.

Prosté.

V prietrži vody a jedu, keď ich ochranná skala odolávala nárazom valiacich sa balvanov a Zem sa v hneve otriasala, Zar ledva začul, ako Teyani vyslovila mantru, ktorá drží kľúč k sile Okraja Výšin, „Ako bolo na počiatku, je teraz a navždy bude - svet bez konca!"

Bolo to okamžité. Absolútne.

Cez Lorzenovu tabuľku zostúpil do Údolia Mier Výšin.

Dážď ustal. Vzduch sa odľahčil. Kamene jemne dokončili svoju cestu dole svahom, opatrne sa vyhýbajúc stromom. V priebehu niekoľkých sekúnd všetko stíchlo.

Absolútne ticho.

„Len tak?" Zar bol zarazený.

Pokojný hlas, „Nech to, čo je, môže byť!"

Lapajúc po dychu, vydal zo seba neveriace, „Hm!"

Stále bola tma, ale tma viditeľná sa zdala byť zvláštne svetlá a tekutá, Zarovi pripomínala Polia Pokoja. Teyani, ako Alsven Pradávnych Dní Zeme, žiarila ohromnou prostotou Výšin.

Ona bola kráľovná.

Ruka v ruke začali opäť kráčať. Vo vzduchu bola mágia - mágia Jediného Boha. Vďaka nej sa dýchanie stalo mostom k Sieti Lásky. „Bohovia, bohovia... aký je toto svet?"

Práve v tej chvíli si ona-údolie kládla rovnakú otázku, neistá si sama sebou. Bolo to ako zobudiť sa uprostred sna. Ale aký to bol sen? Nedokázala si spomenúť.

A prečo bola taká škaredá, pokrytá odpornými močiarmi?

Teyani jemne vydýchla do Zeme, „Mier!"

Nachádzali sa uprostred obrovskej kaluže. Sprvu postupovali pomaly. Ale zem dažďovú vodu čoskoro vsiakla. Fúkal na nich teplý hladivý vánok; vysúšal ich odev a hladil ich duše. Niesol so sebou esencie pradávnej múdrosti a vône Prvotného Mora. Šepkal pieseň stvorenia, ktorá rozprávala, ako sa dievčina Zem vynorila z prvotnej hmloviny. Zar ďalej v úžase opakoval svoje, „Hm!" Teyani si užívala každý jeden krok, napredujúc obrím tempom. Občas musel bežať, aby za ňou stačil. Občas spolu leteli bok po boku; dva Orly svištiace večnou Belosťou - Pán Melchisedek, Lietajúci Draci, ty a ja a všetci bohovia, navždy Jedno. V Láske. Veľká vzdialenosť zvládnutá za krátky čas. Videné z Výšin, čas je ilúziou.

Ale ako dosiahli úzky kľukatý potok, kontinuum Mieru bolo narušené zlovestnými podzemnými otrasmi. Na povrchu to nebolo nič viac ako slabé chvenie. Hlboko dole - oheň a hnev, ohromný ako Podsvetia.

Moc Priepastnej Trhliny. Čierna ako kozmická noc. Bezodná ako Drak.

Teyani to rozosmialo, „Tak tu si, ohnivý netvor!"

Zmenila smer, postupujúc k močiarom.

Zar sa nesmial. Teyanine Svetlo Výšin a temný Drak nemohli spolu dlho existovať. Jedno muselo ustúpiť druhému.

Tma viditeľná sa ocitla čudne rozorvaná medzi kúsočkami absolútneho Svetla a absolútnej temnoty. Krajina sa rozochvela. Celý svet mal byť roztrhaný na kúsky. Príšerný pocit v Zarovom tele. Kataklizmatická nevoľnosť. Väzobné sily, ktoré držali bunky pokope, boli na pokraji rozpadu. Akútna hrozba byť roztopený na malú kôpku páchnucej beztvarej hmoty.

„Džervin, pomoc!" zakričal v núdzi, usilujúc sa dať dokopy z Draka. Ale Drak bol požutý v chaos. Zareval Hlasom, „Hrom! Hrom!"

Okamžite bol s ním Džervin, Orest, Barkhan Zér a tristo generácií Hromu, vytvárajúc okolo neho ochrannú bublinu. Ale ako sa chystal na svoje telo projektovať Slovo Hromu, aby ho udržal v jednom kuse, Teyani zakričala, „Počkaj! Skús ešte chvíľku vydržať!"

Vystreliac dopredu, chytila ho za ruku a preniesla na neho svoju silu. Chvenie dočasne ustúpilo. Zarovi sa podarilo udržať na nohách. Pod údolím penili divoké vlny. Hrozná beštia Priepastnej Trhliny začala chrliť svoj jed, šíriac do sveta temno. V Eisraime, pred kaplnkou Správcov Polí, Fornana striaslo, keď uvidel žiaru v očiach Afrana Kesborna. Dole v pivniciach si Ferman zmätene ťahal bradu. Bobros sa opäť vzmáhal. Obor sa opäť postavil, opravujúc dieru v sieti. Pomaly kráčal k Fermanovi, jeho obrovské ruky pripravené zdrapiť ho za krk. Ferman ušiel do zadnej časti haly. Bobros ďalej kráčal, Hrot-držiac sieť nad svojou hlavou, vzývajúc, „Harmag! Harmag!"

Až kým Teyani a Zar nedosiahli močiare.

Zdalo sa, že močiare vrú; vychádzali z nich myriady bubliniek, ktoré na hladine praskali. Temný Drak vypúšťal arci-jedovaté pary, prvotne čierne, priepastne mocné. Zar nemohol dýchať. Z jedného konca údolia na druhý, zvieratá padali mŕtve na zem. Samotné údolie sa dusilo. Pokúšala sa kašľať, ale jej vetry zostali nemé. Všetko sa chystalo implodovať. Teyani bola Najbelšia, akú ju Zar kedy videl.

Stojac na okraji močiara, zľahka sa dotkla jeho tváre, „Milujem ťa. Budem s tebou, vždy! Vždy!"

Drhnúc sa, Zar jej nedokázal odpovedať.

Obrátila sa na Orla a Hlasom preniesla, „Nech sa temnota navráti do Kozmickej Noci! Nech sú ľudia očistení od hriechov Strážcov!"

Uvoľniac Zarovu ruku, držiac jeho pohľad, nechala sa spadnúť chrbtom do močiara.

Sekundu alebo dve sa na ňom nadnášala. Potom ju Zar videl pomaly sa potápať do bahna. Prvé išli jej nohy. Tekutá Zem obklopila jej telo. Jej tvár zostala pokojná, jej pohľad bol večnou Belosťou. Zar nedokázal kričať, jeho pľúca boli zovreté. Zmizli Teyanine oči, potom jej čelo.

Bola preč.

Jej telo pohltené, jej Svetlo preniklo hlboko do Priepastnej Trhliny, zraniac Draka a aktivujúc Mágiu Úsvitu Stvorenia, kedy je všetko na začiatku a všetky veci sú možné.

Pod zemou nastal výbuch. Bol ohromný a strašný; otriasol jaskyňami orichalku a lapis lazuli, a bolo ho cítiť až k Moru Bleskov. Uprostred vriacej búrky, temný Drak implodoval naspäť do svojho zdroja - zdroja všetkých zdrojov, Veľkej Noci, z ktorej povstali všetky veci.

Harmagove kúzlo bolo zrušené. Priepastná Trhlina teraz bola už len prasklinou v skale, obklopenou kosťami. Údolie bolo mŕtve - už nebolo Údolím Nekromancera, iba jamou medzi dvoma líniami hôr.

V Eisraime bol Bobros iba šesť stôp od Fermana, práve sa ho chystal uškrtiť, keď ho sila náhle opustila.

„Harmag! Harmag?"

Žiadna odozva.

Premožený váhou siete, Bobros spadol na kolená. Ferman a Šyama zahájili ďalší jed-útok. Keď sa Bobros pokúsil o odvetu, sieť vyvracala do jeho hlavy novú záplavu elementálnej špiny. Tentokrát už nemal energiu, aby dieru opravil. Zatopený, zrútil sa a jeho tvár s plesnutím dopadla na živú podlahu.

Posledný z Bobrosov bol mŕtvy.

V údolí bol Zar na kolenách, lapajúc po dychu, z Hromu držiac bunky svojho tela pokope. Cítil sa ako kožený sáčok, v ktorom plávali orgány, nie všetky na tých správnych miestach. Svet okolo neho bol divokou búrkou, elementálne sily v stave pokročilého rozkladu, zem neistá si svojimi vlastnými základmi. Vzduch sa hýbal všetkými smermi, neschopný spomenúť si, aké to je, byť vetrom. Zar sa postavil, tápajúc po vertikalite. Kde bolo dole a hore a všetko ostatné? Os sveta bola uvoľnená. Neexistoval žiadny Drak. Zacítil húf zdochnutých rýb vznášajúcich sa na hladine močiara.

Nasledujúc Hrom, kráčal. „Jeden Zákona, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!"

Nebolo nebo, nebola zem, ani Podsvetia, ani nebesá. Svet sa pripravoval stať sa Ahrimanovou doménou. Spánok a smrť, nešťastní príbuzní. Špinavá masa, tvrdohlavo bezvýznamná.

Krok. A ďalší krok.

Odkiaľ zoberieš silu, keď ti bolo vzaté všetko?

Prebudené je to, čo zostane, keď je všetko vyprázdnené.

Ďalší krok.

Za mnou zostáva svet snov. Kráľovstvom sa nazýval. Ten sen trval stovky tisíc rokov. Zašiel v nočnej more.

Ďalší krok.

Odnes bohov preč. Vezmi Draka. Zober mi Elyani. A Džervina. A Teyani. Znič moje telo. Plameň zostáva!

Ďalší krok.

Jeden plameň, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!

Kráčam po okraji dvoch priepastí. Lietajúci Draci sa rodia a umierajú. Svety plynú. Plameň zostáva!

Ďalší krok.

Ak môžem prísť o všetko a predsa cítiť plameň, potom môžem aj bežať!

Utekám po odumretej zemi, Hrom ukazuje na východ.

Kožený sáčok tečie. Z môjho ľavého boku vyteká krv. A čo?

Plameň zostáva!

Bežím po mŕtvych skalách, potkýnam sa o mŕtvoly, narážam do pňov, z tejto zeme nič nezostalo; tesne sa uhýbam valiacemu sa balvanu; nachádzam telo štvrtého obra, jeho hlava je rozmliaždená pod obrovským balvanom; predpeklie je škaredá temnota, ktorá nikam nevedie; močiare puchnú ako mŕtvoly, stúpajú, pohlcujú suché oblasti.

Bežím ku kopcom, chodidlá krvácajú. Zúri búrka. Nebo je jeden obrovský vred. Prší hnis. Nie je tu žiaden Hrot, ktorý by zadržal jed. Medzi von a dnu nič nezostalo, žiaden život, ktorý by bolo treba ochraňovať. Kožený sáčok tečie ako prepichnutý mechúr. Plameň zostáva!

Z vrcholkov hôr sa valia kamene. Všetky stromy sú mŕtve, ich prízraky sa vznášajú v tme viditeľnej. Zakopávam. Padám oproti svahu hory, balvan drví moju ľavú ruku, rozmliaždiac všetky kosti. Žiaden Drak, ktorý by utlmil bolesť. Telo vrieska v agónii. Plameň zostáva! Opäť vstávam, stále vrieskajúc od bolesti, šplhám sa hore. Tma viditeľná, úchylná polievka naplnená astrálnymi pozostatkami všetkých zvierat, ktoré temný Drak zmasakroval. Vidím prichádzať Ahrimanov svet, scéna je rozohraná. Budúcnosť sú jatky. Kanibalská zúrivosť Matky prírody, pretekanie jaskýň zúfalstva. Plameň zostáva! Večný. Absolútny. Nikdy nemal koniec. Nikdy nebude mať začiatok.

Svet nad ním nikdy nemal žiadnu moc. Nikdy ju mať nebude.

Vlečiem kožený sáčok po strmom svahu hory, v ľavej ruke mučivé kŕče, zmáhajúce vízie globálneho chaosu, polovica duší v kráľovstve zájde behom jedného roka, nachádzam skalnatý chodník, vďaka ktorému sa mi lezie oveľa ľahšie, ale pre môj plameň to nie je žiaden rozdiel. Dotýkam sa ľavej ruky. Chýbajú tri prsty. V plameni žiari Teyanina prítomnosť.

„Budem s tebou, vždy. Vždy!"

S prvými lúčmi úsvitu dosahujem planinu.

Hmly sú riedke. Predo mnou, Vysoká Planina. Pri mojich nohách, Údolie Nekromancera.

Telo sa trasie.

Dvíham päsť, „Džervin! Džervin!"

Divoká, predivoká vlna Hlasu, „Džervin! Ja nespím!"

Z hôr sa naspäť ozýva Hlas-vreskot, „Džervin! Džervin! Džervin...!"

Drakana sa vrátila. Cez Hlas mnou prúdi jej víťazná zúrivosť, „Džervin! Ja nespím!"

21.10 Prenos

Vysoká Planina bola pustá zem, ktorá nikdy nebola obývaná, a preto tam nikdy neboli polia. Úžasná kvalita ticha a krištáľová čistota desivo kontrastovala s elementálnym peklom údolia. Žiadne myšlienky, len Hrom, cesta bola ľahká. Ale koniec koncov, ľahké a ťažké stratili svoj význam. Nebolo nič, iba plameň.

Bolo stále skoro ráno, keď Zar dosiahol Planinu Sorany. Vlnko a Lermon došli noc pred ním. Po niekoľkých hodinách spánku vyzerali sviežo a oddýchnuto. Z bezpečnostných dôvodov sa vyhli akejkoľvek komunikácii, ako cez tmu viditeľnú, tak aj cez Hrot. Keď v diaľke rozoznali Zarovu siluetu, rozbehli sa k nemu, chváliac Veľkého Apolóna. Ale keď zbadali jeho tvár pokrytú krvou a blatom, jeho zmrzačenú ruku, potrhaný odev a odtlačky šialenstva vysokej intenzity, ktoré v jeho energii zanechalo údolie, zastali.

Súdiac podľa zhrozeného výrazu na Vlnkovej tvári, bol to príšerný pohľad. „Stretol si obrov?" opýtal sa, bledý.

„Zopár."

„Oni ti toto urobili?"

„E-e! Údolie. Údolie Nekromancera."

„Och, doriti!" Vlnko si trhal vlasy. „Takže ty si bol v tom pekle!"

„S Teyani. Ona je mŕtva." Obrátiac sa k Lermonovi, dodal, „Ona bola... perfektná!"

„A kameň?" Vlnko zadržal dych.

Zar vložil ruku do vrecka, hľadajúc ten drahocenný predmet a zamračil sa.

Vlnko zbledol oveľa, oveľa viac, a oči sa mu prehnane rozšírili.

Pomaly uvoľniac zamračenie do poloúškrnu, Zar vytiahol z vrecka kameň a ukázal ho svojim priateľom. Na rozdiel od neho, kameň vyšiel z údolia dokonale nedotknutý a bez akéhokoľvek odtlačku.

S hlavou vo svojich rukách, Vlnko vydal zo seba dlhý hlasný vzdych.

Lermon zostal pokojný. Udržiavajúc so Zarom očný kontakt, plameň k plameňu, vytiahol zo svojho vrecka Archívny kameň. Vložiac do jediného úsmevu vrúcnosť troch stoviek generácií Hromu, povedal len, „Prenos?"

Jeho bratia odpovedali jedným hlasom, „Prenos!"

~ Tak končí Kniha Údolia Nekromancera ~

22 - Kniha Virdžínie a Hirama

A Boh zhliadol na Zem a videl, že je skazená; že cesty všetkého živého na zemi sú nepravé. A Boh povedal... hľa, zničím ich aj so Zemou.

Genesis 6.12 - 6.13

A vody stúpali stále vyššie; a zaplavené boli všetky vysoké vrchy pod celým nebom. O pätnásť lakťov ich vody presahovali a hory boli zaliate. Tak zahynul každý tvor, čo sa hemžil na Zemi, ako vtáctvo, dobytok, divé zvery a každá lezúca vec, ktorá liezla po zemi, tak aj všetci ľudia.

Genesis 7.19-21

22.1 Archívna Hala Päť, Polia Pokoja, 13000 rokov neskôr

V Archívnej Hale Päť Virdžínia, Hiram a Barkhan Zér sledovali záznamy prenosu.

Vo svätyni svetla sa zhromaždili Majstri Hromu a naplnili každú jednu Archívnu halu. Melchard, ktorého obri zabili, bol teraz s Džervinom v Archívnej Hale Jedna. Rovnako aj Ašok a väčšina Správcov Polí Eisraimu a Lazéry. Avšak Ferman, Ušbud a Šyama boli stále v dúhovej kaplnke v Eisraime, spolu s Muridji. Esrevin a Jop boli na vrchole Homarských Vrchov, odolávajúc útokom obrov. Lermon, Vlnko a Zar boli na Planine Sorany. Ran Gereset bol stále v jaskyni v arktickej oblasti, završujúc svoj tridsaťdeväťročný rituál. Khej a Galager zmizli z manifestovaného stvorenia.

Majstri Hromu pozdvihli svoje Hlasy. Z ich úst sa liali oslepujúce energie a rozsvietili Archívne haly. Rozpútajúc silu, ktorá pred tridsiatimideviatimi rokmi očistila Erribu, vytvorili z Okraja Výšin neodolateľný ťah, dych kolosálnych proporcií. Za jeden deň a jednu noc boli celé tradície Eisraimu a Lazéry vyzdvihnuté do Polí Pokoja.

Zrodil sa Archív.

Keď bolo všetko dokonané a Hlasy zmĺkli, Džervin dal Fermanovi pokyn zničiť všetky kamene vo svojej kaplnke a vypnúť polia. Potom Muridji, Šyama, Ušbud a Ferman opustili svoje telá a boli vyzdvihnutí do Polí Pokoja. Vtedy zistili, že obor, ktorého zabili, nebol nik iný ako sám Bobros - Bobros, ktorý zomrel bez syna, takže jeho nekromancerská línia vyhasla. Ašokovi vzdali ovácie. K svojej radosti si uvedomil, že to bol Džervin, ktorý inšpiroval jeho vynález z Polí Pokoja. „Všetka sláva učiteľovi!" uctil si Majstra Fermana za to, že ho nasmeroval, aby sa naladil na Archívnu Halu Jedna, ak sa chcel stať niekým.

Čoskoro nato došli do Archívnej Haly Jedna Esrevin a Jop. Nasledovali ich Lermon a Vlnko, ktorý už nemal zlomený nos. Teyani už bola vo Výšinách, Zar v Nebesiach Zjavenia.

Kým si ľudia Archívu navzájom gratulovali, chváliac Veľkého Apolóna, a tešili sa z tohto výnimočného dobrodružstva, ktoré bolo ešte len na svojom začiatku, krokodíl Fornan a Najvyšší Dvorný Mág Afran Kesborn boli pred kaplnkou Správcov Polí v Eisraime. Ochranný štít kaplnky sa zrútil. Všetky nefilimské polia boli zrazu obnovené.

Zaútočiac na kaplnku, obri Zelenej Gardy našli v pivniciach Bobrosovu mŕtvolu. Bijúc sa do hrude, Fornan ronil slzy zúfalstva. Afran Kesborn nie. Ihneď sa prehlásil za regenta citadely. Samoan bol proti tomu. Vypukla trpká hádka. Fornan im prikázal, aby sa prestali vadiť, kým sa nevrátia na Východný Polostrov. A vyhlásil pre Nefilim dva týždne smútku, počas ktorých bolo rabovanie a znásilňovanie zakázané. A tak sa obri Zelenej Gardy vrátili na Východný Polostrov bez toho, aby vyplienili svätyňu Eisraimu. Cestou domov Samoan za záhadných okolností umrel. O dvadsaťštyri hodín neskôr sa Afran Kesborn stal novým najvyšším veliteľom nefilimských obrov. Úplne znechutený, Fornan sa odobral do dôchodku. V týždňoch, ktoré nasledovali, bol zavraždený jeho syn Bazalinger. Táto udalosť označila začiatok občianskej vojny na Východnom Polostrove. Zelená Garda bola rozdelená na dve súperiace frakcie, rovnako ako rada bafometov. Počas bojov bol zavraždený Pralaya. Generál Haravan sa vrátil do tábora Kráľa. Deviata armáda bola rozpustená. Obri kráľovstvo nikdy nedobyli.

Barkhan Zér vyvolal depresívne obrazy postupnej agónie siete polí. Všetky kraje kráľovstva boli zasiahnuté katastrofami podobnými tej v Alverarde. Lokálne, diery v sieti vyústili v masakrovanie, na uliciach ležali roztrúsené telá. Ťažká elementálna špina, ktorá sa liala zo siete, spôsobovala ďalekosiahle zamorenie. Príšerné obrazy. Hmly v kráľovstve boli stále ťažšie a ťažšie, vzduch nedýchateľný, rozdiel medzi dňom a nocou nejasný. Atmosférický posledný súd bol sprevádzaný masovým šialenstvom. Ľudia sa navzájom bez zjavného dôvodu zabíjali. Obyvateľstvo celých dedín nehybne ležalo na zemi, so šialenými pohľadmi v očiach, čakajúc na smrť. Aj príroda zošalela. Keď skončili suchá, vystriedali ich záplavy, a naopak. Množstvo miest bolo zničených neobjasnenými požiarmi. Iné sa roztopili, rovno pred očami bezmocných Strážcov Mlynov. Inde sa vyskytovali tsunami, smrtiace krupobitia, mor a rôzne choroby. Zem už neprinášala úrodu. Po krajine sa šíril hladomor. Celé oblasti spustli. Vyhynul nespočet druhov rastlín. A ako predvídal bafomet Pralaya, potkany sa stali veľkými víťazmi atlantského holokaustu.

„A čo Synovia Draka? Nemohli so svojou mocou nad silami Zeme katastrofám zabrániť, hoci aj len lokálne?" spýtal sa Hiram.

„Katastrofy sa tiahli cez niekoľko generácií. S tým ako zem chorľavela sa energia brán Draka stala chaotickou. Postupne boli Podsvetia zapečatené. Veľkí Bojovníci už neboli schopní zasväcovať nových kandidátov. Ich tradícia vymrela."

Barkhan Zér zobrazil obrazy svätyne Draka v Mount Lorzen. Jedáleň vytesaná v červenej skale bola prázdna. Rovnako na tom boli všetky miestnosti, kaplnky a pivnice. Zostal iba jediný muž. Veľmi starý muž s dlhou bielou bradou.

Hiram ho hneď spoznal, „Amaran!"

Amaran sedel vedľa toho, čo zvyklo bývať jeho milovanou bránou Draka. Opustil svoje telo a pokúsil sa o zostup - ktorý už nebol ľahkým skĺznutím, ale mimoriadne nebezpečnou cestou. Ocitol sa v úplnej tme, pod náporom zúrivých vetrov. Niekoľkokrát bol prudko vyhodený naspäť na povrch do svojho tela. Nakoniec, projektujúc Slovo, ktoré je hromom Zeme, prerazil cez močaristé vody do povrchných Podsvetí. Cez bahnitú elementálnu špinu si prebojovával svoju cestu nadol. Každý centimeter bol námahou. Takto to išlo celé hodiny, až kým konečne dosiahol Podsvetie jaskyne azuritu a lapis lazuli.

Vyčerpaný, tam zastal a oplakával Zem, spomínajúc si na dni, keď zostup do tejto jaskyne vyžadoval len radostný trojsekundový skok.

Ponorený v známom svite tmavomodrých drahokamov, Amaran vdychoval vznešený mier Podsvetí. Tam sa nič nezmenilo. Vône Života boli rovnako čisté ako za Pradávnych Dní Zeme. Svätyňa Podsvetí zostane povždy nedotknutá špinou sveta.

Posielajúc božstvám Červenej Zeme modlitbu na rozlúčku, Amaran kĺzal nadol jemným vánkom. Zostup do Hlbokých Podsvetí, zostup bez návratu.

Vízia zanechala Hirama okúzleného, „Kde je teraz?"

„Amaran sa pridal k Vulkánom." Barkhan Zér sa vrátil k minulej scéne. V jedálni Mount Lorzen si Synovia Draka vychutnávali svoje pravidelné jedlo pozostávajúceho z kusov čohosi, čo vyzeralo ako uhlie. Zar sedel pred bratom Flosterom. Mal na sebe čisto nové rúcho, ktoré pre neho Floster ušil. Práve sa chystal opustiť Mount Lorzen kvôli misii rituálnej vraždy, kde mal stretnúť Felíciu. Uprostred rozhovoru sa Flostera opýtal, „Často som rozmýšľal, prečo si sa ty nestal jedným z Bojovníkov." Syn Draka s extravagantne širokou a chlpatou hruďou mu vysvetlil, že nasledoval inú cestu zasvätenia, cestu Mystérií Vulkána. „Vulkán je nazývaný bohom poslednej hodiny. To preto, že drží sily, ktoré budú uvoľnené až v úplne poslednej chvíli, 'keď bude ľudská rasa na svojej poslednej nohe.'"

„Mohol by som sa o tom dozvedieť viac?" opýtal sa Zar, ktorého to veľmi zaujalo.

„Možno, keď sa vrátiš naspäť," povedal mu Floster so zvláštnym úsmevom. Hľadiac naspäť, bolo úplne jasné, že Floster vedel, že Zar sa nikdy nevráti.

„Floster vôbec nebol ten drsný medveď, akým sa zdal byť," pokračoval Barkhan Zér. „V mesiacoch, ktoré nasledovali po tejto scéne, ovládol fenomenálne sily a stal sa veľmajstrom rádu Vulkána. O päťdesiatsedem rokov neskôr, keď opustil kráľovstvo, aby zostúpil do Podsvetí, dosiahol takú úroveň transformácie, že si so sebou zobral svoje fyzické telo."

Čosi, čo nedokázala urobiť ani samotná Maryani.

Hiram a Virdžínia boli rovnako fascinovaní ako bol Zar pred trinástimi tisícročiami. „Čo sa stalo s tými ľuďmi?" opýtal sa Hiram.

„Na niektorých z nich narazíš vo svojom budúcom živote," prorokoval Barkhan Zér. „Ale väčšina zasvätencov Vulkána sa do fyzického sveta nevráti, až kým nenadíde posledná hodina - konečné bitky proti Ahrimanovi."

Apokalypsa - čas, kedy je možné čokoľvek.

„Chcem vedieť viac!" Hiram bol fascinovaný.

„Možno, keď sa vrátiš naspäť," uškrnul sa Barkhan Zér. Aby zmenil tému, vyvolal obrazy kňažiek Bieleho Orla, ktoré boli vyslané do Egypta. Alsibyadi a Seyani kráčali popri Níle, invokujúc anjelské sily, znášajúc do rieky Ducha a očisťujúc zemské energie. Kráľ a jeho syn dvorili Maryani, obaja boli do nej šialene zamilovaní. Mali to s ňou poriadne ťažké. Zároveň ich učila o kameňoch a Podsvetiach.

Kňažky boli zbožňované a mali fascinujúce životy, ale niesli so sebou ohromnú nostalgiu. Život bez polí bol životom bez bohov. Pravdaže, Orol bol s nimi - vo vnútri. Ale v porovnaní s Eisraimom bol Egypt duchovnou púšťou. Hiram a Virdžínia ten pocit dobre poznali. Teraz boli v Poliach Pokoja, ponorení v oceáne duchovnej prítomnosti. Byť znamenalo byť naplnený Bohom. V porovnaní s tým bol fyzický svet príšerne drsný - doslova postihnutý suchom. Tam dole, bytie bolí! Svet je krvácajúca rana. Pomocou polí si atlantskí ľudia uchovali niečo z pôvodnej plnosti spred pádu, keď ľudské bytosti žili v náručí bohov. Pre Biele Orly bol odchod z Atlantídy ako z prvej ruky zažiť tragédiu, ktorá ľudstvo ako také očakávala po atlantskej potope.

Priepastný pocit straty. Duchovné spustošenie Zeme. Odohrávalo sa to rovno pred nimi.

Lermon, syn Lermona, rástol. Podobnosť s jeho otcom bola taká zarážajúca, až sa Virdžínia a Hiram rozosmiali.

„Alsibyadi zmanipulovala chromozómy!" uvedomil si Hiram.

„Lermon sa stal mocným učiteľom Archívneho vedenia." Barkhan Zér vyvolal malú kamennú kaplnku, kde Lermon, teraz už vysoký muž s Lermonovými hlbokými tmavými očami, Lermonovými tmavými kučeravými vlasmi a tiež s Lermonovým nadpozemsky pokojným sebaovládaním, zasväcoval študentov do umenia vhľadu. Opustiac scénu, Barkhan Zér ukázal inú kamennú svätyňu, omnoho väčšiu. Zväčšil detail na stene pokrytej hieroglyfmi.

„Sekhet Hetepu." Barkhan Zér preložil, „Polia Pokoja. Súčasť mystérií a zasvätení, ktoré Atlanťania priniesli do Egypta - a to nielen naše Biele Orly. A sledujte toto! Zostup do Podsvetí, pod vedením Nagaov. Atlantské ezoterické vedenie formovalo mnoho stránok egyptskej spirituality."

„A kam išli Biele Orly potom, ako opustili svoje telá?" chcel vedieť Hiram.

„Afani a Pepni sa pridali k Teyani vo Výšinách a už nikdy sa nevrátili. Ostatné išli do Polí Pokoja, kde sa zaradili medzi ľudí Archívu - okrem Maryani, ktorá sa, pravdaže, vrátila k vtákom raja." Barkhan Zér ukázal obrazy kaskád modrého Života a Svetla vo vysokých oblastiach svetov bohov. Kŕdeľ stoviek vtákov s dúhovým perím letel v trojuholníkovej formácii cestou späť na Okraj Výšin. Vtáky sa rozpŕchli a pristáli na múdrych skalách na stene gigantického útesu. Všetky súčasne začali spievať. Očarujúce harmónie, záhadné ako Pieseň Stvorenia a podané s dôrazom stovky Maryani - Život, ktorý sa stal zvukom.

Hlas Nebies Zjavenia.

„A Vasúk?"

„Kráľ Vasúkidas je stále milovaným vládcom Nagaov. V Podsvetiach sa nič nezmenilo, okrem toho, že Nagaovia sú múdrejší. A múdrejší."

Hrejivé obrazy ranného kúpania pred Vasúkovým hradom. V rieke života sa dlhé zlaté hady plazili dnu a von z vody, napájajúc sa a diskutujúc o vznešených témach vedenia Nagaov. Po Vasúkovom boku plával malý Naga, iba tridsať zákonných stôp dlhý. Podľa žiarivého svetla jeho veľkých ónyxových očí bolo jasné, že napriek svojmu mladému veku je už teraz výnimočne múdry.

Hiramove ústa sa od úžasu otvorili, „Vasúkove dieťa?"

„Nie, jeho synovec, Anantabadhra. On a Vasúkidas sa veľmi zblížili. Vasúkidas si zobral na starosť jeho vzdelávanie, ktoré má pokračovať ďalších štyristo rokov."

„Narodiť sa ako Naga a ešte k tomu ako Vasúkidov blízky priateľ! Tomu hovorím osud," obrátil sa Hiram na Virdžíniu.

„To by som brala, kedykoľvek," vzdychla si mladá žena, pozorne sledujúc tú scénu.

„Je tam dlhý zoznam čakateľov," upozornil ich Barkhan Zér a zobral ich naspäť do kráľovstva Atlantídy. V Džex Belarane snežilo. V kráľovskom apartmáne ústredia nefilimských Lovcov ležala v posteli červenovlasá Felícia, tehotná až po Hrot. Kričala od bolesti. „Perseps! Perseps! Bábätko vychádza!"

Šampión kuren-džaya vbehol do miestnosti, biely od úzkosti. Felícia požadovala, aby bol jej pôrodníkom. Napriek kurzu prežitia, ktorý dostal od múdrych žien Verzazyelovej svätyne, vyhliadka na odrodenie vlastného syna ho desila ako peklo Strážcov.

„Kasia zomrela dva roky predtým. Felícia sa starala o Persepsove malé dievčatko a nakoniec sa za Persepsa aj vydala," komentoval Barkhan Zér.

Ďalší obraz ukazoval žiariacu Felíciu s jej novorodeným bábätkom blažene spiacim na jej prsiach. Vedľa nej ležal na chrbte Perseps, ktorý civel pred seba, akoby sa práve vrátil z Údolia Nekromancera.

„Takže obri nezničili Džex Belaran?"

„Nie, boli príliš vyťažení tým, že sa ničili navzájom. Felícia a Perseps si užili pokojný dlhý život a umreli na starobu. Ale princezná Pelenor nie. Umrela od žiaľu rok po smrti oboch svojich mužov, Henrika a kniežaťa Ozorenana. Keď bol spustošený Tomoristan, knieža bol obrami zožratý zaživa. Pelenorinmu synovi dali meno Henrik, syn Henrika. Potom, ako opustila svoje telo, Džorandžeran si ho adoptoval a vychovával ho. Ale v deň svojho zasvätenia jedenástich narodenín, keď sa dozvedel o okolnostiach smrti svojho otca, Henrik dobodal Džorandžerana na smrť. Ušiel z Džex Belaranu, ale bol lapený a zabitý štyridsaťjedenčlennou skupinou Lovcov vedenou Persepsom. Toľko k dedičstvu Strážcov. O devätnásť rokov neskôr sa Perseps, syn Felície a Persepsa, stal ďalším najvyšším veliteľom. A o deväť rokov nato bol Džex Belaran vyhladený chrípkovou epidémiou. To bol koniec Lovcov."

Čistý koniec, keď sa zobral do úvahy hrozný zmätok, do ktorého zvyšok kráľovstva medzitým upadol.

„A čo sa stalo s Nefilim po zániku Atlantídy?"

„Potope uniklo len niekoľko obrov. Nefilim, ako rasa, zmizli. Ale nefilimské korenie sa šírilo sobášmi. Teraz majú vo svojej krvi kúsok z neho všetci."

Pamäť chromozómov.

Hiram vzhliadol k hviezdam. Radšej si ani nechcel predstavovať, ako by si v Skaléne počínal nefilimský pilot.

„Teraz k niečomu nádhernému, čo ukazuje, ako zdanlivo nesúvisiace udalosti dokážu ovplyvniť dlhodobú budúcnosť." Barkhan Zér zobrazil hlavnú bránu paláca v Tomoristane, rozmazanú závojom hmiel. Zar odchádzal. Potom, ako sa rozprával s Princeznou Pelenor, vydal sa na cestu do Údolia Raelen, aby prepadol ústredie Líščích Lovcov - a stretol sa s Afelionom. O niekoľko minút neskôr došiel k bráne paláca vysoký červenovlasý chlapík so začínajúcou briadkou a požadoval audienciu s Pelenor. „Spomínate si na tohto muža? Bol to Rolen, Felíciin mladší brat. Vtedy mal ešte len dvadsaťdva rokov. Skutočnosť, že Felícia bola zázračne vyliečená, v ňom zapálila túžbu hľadať. Stal sa posadnutý myšlienkou nájsť Zara a učiť sa od neho. Pelenor ho nasmerovala do svätyne Eisraimu, ale keď tam došiel, Zar bol ešte stále preč, chytený v Afelionových pazúroch. Teraz, sledujte! Osud..."

Rolen bol pred hlavným portálom svätyne. Namron ho práve informoval, že Zar v Eisraime nie je, a odmietal mu prezradiť viac. Z Namronovho nepriateľského tónu bolo jasné, že Nefilim tam neboli vítaní. A tak Rolen zostal vonku. Popri ňom prechádzal starý kňaz Lososového Rúcha. Rolen sa snažil niečo viac zistiť od neho.

„Zar?" oči kňaza prešli od prázdneho výrazu do veľmi prázdneho. Potom si myslel, že si spomenul, „Och, zákonne áno! Zar ochorel a vrátil sa do kraja Červenej Zeme."

Rolen bol prekvapený. „Zar sa nevrátil z Červenej Zeme?"

„O tom zákonne nič neviem, muž Zákona. Och! Zákonná zhoda okolností!" zvolal kňaz. „Tu je Artold Lososového Rúcha. On a Zar Lososového Rúcha sú najlepší priatelia v Zákone!" Pozdravil ho, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Artold Lososového Rúcha! Ako sa máš môj priateľ v Zákone?"

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Derkon Lososového Rúcha! Vďaka milosti nášho Pána Melchisedeka, mám sa dobre, môj priateľ v Zákone. A ako sa máš ty, môj priateľ v Zákone?"

„Zákonne dobre! Zákonne dobre! Povedz mi, Artold, Zar sa ešte nevrátil, však?"

Artold vedel, že Zar sa vrátil z Červenej Zeme. Ale myslel si, že Derkon sa ho pýta, či je ešte v Tomoristane. „Nie, ešte sa nevrátil, môj priateľ v Zákone! Ale z milosti nášho Pána Melchisedeka verím, že sa má dobre. Ako hovorí Zákon..."

Zákonný bľabot pokračoval. Rolen mal v očiach slzy, mysliac si, že Zar odišiel naspäť do Červenej Zeme.

„A takto Zar prišiel o svojho prvého učeníka!" Majster Barkhan Zér si ťahal bradu.

„Spáči!" zasmial sa rozhorčene Hiram, zatiaľ čo Virdžínia to mlčky pokojne sledovala. Príliš dobre vedela, aké to je, minúť svoj vlastný osud.

„Ale príbeh tu nekončí! Pohnutý silou hlbokej ašpirácie, Rolen nasadol na prvú loďku a cestoval až do kraja Červenej Zeme. Tam strávil päť mesiacov putovaním z mesta do mesta, hľadajúc Zara Hnedého Rúcha. Čím dlhšie hľadal, tým väčšia bola jeho ašpirácia. Až kým..."

Rolena v úzkej uličke obkľúčila skupina dedinčanov. „Zabite Nefilim! Zabite Nefilim!" kričali a ubili ho na smrť. Ale ako ho bili, Rolen celou svojou silou vo vnútri volal, „Zar! Zar! Zar...!"

Videné z Polí Pokoja, jeho volanie bolo obrovským plameňom.

„To, čo človek drží vo svojom vedomí v čase smrti, má mocný vplyv na jeho cestu sférami," pokračoval Barkhan Zér. „Rolenova ašpirácia umožnila Bielemu Orlovi, aby ho nasmeroval k Zarovi. Následne sa Rolen narodil okolo roku 3000 pred Kristom, v epoche, počas ktorej sa v Indii inkarnovalo niekoľko Majstrov Hromu." Barkhan Zér ukázal dvoch mužov s tmavou pokožkou, ako sedia pred malým táborákom a spievajú mantry, „Zar a Rolen. Po tréningu, ktorého sa mu dostalo v Indii, sa Rolen stal jedným z ľudí Archívu. Teraz je jedným z našich Najbelších Orlov. Muž zázrakov, mocný učiteľ."

„Čo robili Majstri Hromu v Indii?" opýtala sa Virdžínia.

„V priebehu histórie sa Majstri Hromu inkarnovali raz tu, raz tam, učili svojich učeníkov, hľadali nových, a podporovali rast duchovných tradícií. Vo väčšine prípadov neodhalili svoju identitu, iba splynuli s miestnym náboženským prostredím. Stará India bola jedným z vysokých bodov, pretože jazyk a kultúrne základy mali veľa spoločného s atlantským vedením. Zo všetkých jazykov, ktoré po povodni vznikli, ani jeden nebol bližšie k atlantskému jazyku než sanskrit. Takzvaní árijskí dobyvatelia, ktorí prišli z východu a vzišli z védickej kultúry, si so sebou priniesli ústnu tradíciu, ktorá uchovala mnoho princípov a rituálnych praktík Zákona Melchisedeka. Množstvo starých sanskritských textov bolo plné veršov prevzatých priamo z atlantských - napríklad Zákon Manua. Počuli ste niekedy o tých spisoch?"

„E-e!" Hiram počul o Indii len letmo, ako o krajine, ktorá už dávno zmizla z mapy Zeme.

„Himaláje boli v Indii," povedala mu Virdžínia.

„Och, jasné!" iskra v Hiramovom Hrote, očiach a srdci. Vo Filadelfských Vzdušných Silách jeho letka často sedávala na vrcholoch Himalájí na poletových analýzach misií a neformálnych stretnutiach (vo virtuálnej realite, pravdaže). „Ohromujúce výhľady!"

Barkhan Zér sa rozhodol vynechať detaily. „Stará India bola dejiskom ohromného osvietenia. Mnoho mudrcov zostúpilo z Polí Pokoja, svetov bohov, a z Výšin, a zapálili duchovné sily značného rozsahu. India si plameň, ducha vysokej inšpirácie, udržala viac ako päťtisíc rokov. Potom prevzali kontrolu materialistické hodnoty a duch bol utlmený. India sa stala jedným z tých miest, na ktoré Ahriman zameral svoje násilie a temnotu, práve preto, aby zničil vibrácie všetkých posvätných miest."

Po Ahrimanovi zostávajú len trosky. Hromady a hromady trosiek.

„Mimochodom, vie niekto, čo sa stalo s Artoldom?" Hiram bol zvedavý.

„Nikdy nenadviazal kontakt s Archívom. Stratený v hmlách času, ako mnoho spáčov, ktorí sa slnili vo svetle polí a považovali sa za chránencov bohov."

„Takže, čo sa stalo s tými všetkými vysokými kňazmi a kňažkami? Kde sa reinkarnovali po potope?"

„Spáči ako Lososové Rúcha alebo Modré kňažky sa vrátili ako priemerní ľudia, ale s nesmiernou nostalgiou za svetlom duchovných úrovní. V barbarskom svete, kde boli všetky duchovné tradície stratené, prešli nočnou morou. Niektorí sa snažili uniknúť z reality cez šialenstvo. Iní pochovali všetky svoje spomienky a hľadali útočisko v otupení."

Nakoniec nie až taká zásadná zmena. Predtým spali vo svetle bohov. A v temnote nového kráľovstva v spánku pokračovali.

„No pre niektorých bola tá nostalgia možno ich najväčšou výhodou. Kvôli nej, hľadali. V poatlantskom období boli mnohí duchovne hľadajúci tí, ktorí v Atlantíde poznali Svetlo. Túžili sa s ním opäť spojiť. Všetky tie rituály, ktoré vykonali počas svojho atlantského života nakoniec neboli úplnou stratou času. Vtlačilo to ich duševným silám štruktúru, ktorá v nich zostala vo forme latentnej schopnosti spojiť sa s duchovnými silami."

Malá nitka k Duchovnu pochovaná v hlbinách duše.

„Ale nie všetci atlantskí kňazi boli bábky Zákona ako Lososové Rúcha. Čo všetky tie rády zasvätencov s extravagantnými silami vedomia? Čo sa stalo s nimi?" pýtal sa Hiram.

„V Atlantíde boli mágmi, a do nového kráľovstva sa tiež vrátili ako mágovia. Je zaujímavé, že ich schopnosti sa nie vždy pretavili do duchovných cieľov. Mnohí atlantskí zasvätenci sa vrátili ako nadaní vedci, podnikatelia alebo politici."

Atlantský svet sa točil okolo Zákona Melchisedeka, takže v Atlantíde boli vysokými kňazmi Zákona. Poatlantský svet sa ponoril do materializmu a oni sa stali jeho vysokými kňazmi.

„Prispôsobiť sa trendom svojej epochy je len jemnejší spôsob, ako byť spáčom, všakže," povedala Virdžínia s dokonalou nestrannosťou, ktorá vzišla zo sledovania odvíjania ľudských osudov počas dlhočizných časových období.

Vrátila sa naspäť k scéne pred portálom svätyne Eisraimu. Derkon a Artold Lososového Rúcha sa vrátili naspäť do svojej kaplnky. Cítiac sa nevýslovne skľúčene, Felíciin mladší brat sa posadil k stene, chytil sa za hlavu a rozmýšľal, čo ďalej. Prišli k nemu Namron a jeho dvaja muži. „Teraz choď preč, muž Zákona!" zakričal na neho Namron výhražne. „Nechceme ťa tu. Choď preč!"

Hrubá urážka. Zákon prikazoval, aby bolo všetkým návštevníkom svätyne poskytnuté jedlo a prístrešok. Ale Namron nemal rád Nefilim.

„V poriadku!" Mladý muž vstal a odišiel. Nechcel v Zarovej svätyni spôsobiť nezákonné pandemónium. Hlboko urazený, zašomral si sám pre seba, „Mizerný trpaslík v Zákone! Zara nájdem, či sa ti to páči alebo nie." A tak padlo rozhodnutie. Vydal sa na cestu do Červenej Zeme.

„Osud, osud..." zašemotila Virdžínia. „A čo ak by Zar bol v Eisraime? Alebo keby Rolenovi bolo umožnené rozprávať sa s Džervinom? Stal by sa jedným z ľudí Archívu?"

„Nie nutne!" Barkhan Zér si vychutnával iróniu toho záznamu. „Niekedy, keď je človek odvedený zo svojej cesty a musí hľadať, je to najistejší spôsob, ako dosiahnuť cieľ."

To sa Virdžínii páčilo. Ohromne. Znelo jej to nádejne, jej, ktorá 13000 rokov míňala svoje stretnutie s osudom.

„Dalo by sa povedať, že keby Aparalgon neprišiel v poslednej hodine, možno by sa nespojil s vašim svetlom s takou intenzitou?" opýtal sa Hiram Barkhan Zéra.

„Správne! Práve preto, že prišiel v poslednej hodine, bola jeho motivácia totálna. Vedel, že má len jednu šancu. Nemohol si dovoliť zlyhať."

„Takže to naozaj bola milosť od Anjela Úsvitu, že Aparalgon prišiel za Zarom v posledných dňoch," uvedomil si Hiram.

Slzy hviezdneho svitu padajúce cez strechu kaplnky Sivých Rúch.

„Kam išiel Aparalgon?" spýtala sa Virdžínia.

Barkhan Zér vyvolal záznamy mladého muža potom, ako opustil Teyani a Zara. Odetý vo svojom dlho čiernom plášti sa vrátil do kaplnky Anjela Úsvitu. Ako sa prechádzal po známych miestnostiach, cítil sa ako cudzinec, čo ho priviedlo k hlbokému uvedomeniu. Táto kaplnka už nebola súčasťou jeho sveta.

S Hrotom zakoreneným v Archívnej Hale Päť, išiel ešte poslednýkrát navštíviť kaplnku Bielych Orlov, potom kremačné polia. Tam našiel telo Zothara, Veľmajstra Služobníkov Mŕtvych. Jeho úloha bola ukončená a tak starý muž nakoniec opustil svoje telo.

Aparalgon stál pred jeho mŕtvolou a rozmýšľal, či má vykonať pohrebný rituál. „A načo vlastne?" pokrčil plecami a kráčal preč.

Z Archívnej Haly Päť mu Barkhan Zér poslal impulz inšpirácie.

„V poriadku! V poriadku!" pohotovo odpovedal Aparalgon, vzhliadajúc k nebesám. A vrátil sa naspäť, aby vykonal pohrebný rituál.

„Posledný pohrebný rituál vykonaný v Eisraime," poznamenal vážne Barkhan Zér.

„A prvé z Aparalgonových desiatich miliónov správnych rozhodnutí," usmial sa Hiram, sledujúc mladého muža, ako spieva hymny odchádzajúcim dušiam.

Po tomto Aparalgon opustil svätyňu východným portálom. To bolo jeho druhé múdre rozhodnutie. Lebo o niekoľko minút neskôr k hlavnému portálu svätyne dorazili obri Zelenej Gardy. Zo západnej strany.

Aparalgon sledoval rieku Fontelaynu až dole po kraj Berilye. Odtiaľ išiel na východ do Šeringy, kde sa narodil Zar. Jeho pôvodným úmyslom bolo pridať sa k Bielym Orlom v Egypte, ale v Šeringe stretol skupinu mužov a žien na ceste do Írska. Barkhan Zér ho inšpiroval, aby ich nasledoval. Počas cesty si k nim vyvinul silné putá a nakoniec s nimi skončil v Írsku.

Tam postupne prešiel fascinujúcou transformáciou. Napájaný Archívnou Halou Päť, rástol v múdrosti ako veľký figovník. Stal sa patriarchom, učiteľom vedenia Archívu.

„Vďaka semenám, ktoré Aparalgon zasial, sa Írsko stalo krajinou, kde sa mnohí napojili na Archív a prijali jeho svetlo," Barkhan Zér im ukazoval magické kraje, zeleň s Duchom. „Po tisíce rokov tu bola prítomnosť Archívu obzvlášť silno prítomná. Írsko bolo požehnané zvláštnou čistotou, dychom Polí Pokoja. To bolo jedným z dôvodov, prečo vo vesmírnom veku toľko Írov emigrovalo do Filadelfií. A dobre pre nich! Na začiatku vojen Apokalypsy, Rex zaplavil Írsko ohňom, aby zničil tú mimoriadnu čistotu, ktorá až dovtedy pretrvávala."

Ahrimanova zúrivosť. Škaredá ako odpad konca času.

„Existujú nejaké záznamy Aparalgonových ďalších životov?" Virdžínia bola dychtivá dozvedieť sa.

Barkhan Zér sa obrátil na Hirama, „Uhádol si?"

Hiram svietil, „Pravdaže. Ako by som ho mohol nespoznať!" Pre Virdžíniu, „Aparalgon sa stal jedným z ľudí Archívu a počas niekoľkých životov bol trénovaný Majstrami Hromu. V apokalyptických časoch sa narodil ako Phelippe Varga," povedal, zdôrazňujúc poslednú slabiku Phelippe. „To bolo pred viac ako sto rokmi. Rex vtedy ešte nemal kontrolu nad celou Zemou. Varga ušiel do vesmíru, pridal sa k Rytierom, založil akadémiu TS5 na Titane a stal sa hlavným strojcom prvého veľkého víťazstva Filadelfských Vzdušných Síl nad Rexom: prvá bitka o Merkúr. Nazval ju Operácia Hodina Boha, pretože vtedy bolo v stávke samotné prežitie Filadelfanov. Rexova početná výhoda bola ohromná, zhruba desať lodí proti jednej. A predsa Rytieri v priebehu siedmich dní Rexovu flotilu úplne zničili."

Hiram vyvolal obraz plešatého muža pred štyridsiatkou, oblečeného v čiernom odeve Rytierov Apokalypsy s veľkým žltým slnkom na hrudi. „Plukovník Phelippe Varga. Pozri sa na jeho oči!"

Neohrozená žiara muža, ktorý vie, že prišiel jeho čas.

Operácia Hodina Boha, Deň 1, prvá hodina - to bol čas, kedy sa Varga tvárou v tvár stretol s Anjelom Úsvitu. Jeho srdce zapálené gigantickým plameňom, ktorý siahal až k Výšinám, viedol Rytierov k víťazstvu, rozpútajúc hnev Boha, zraziac Ahrimana na kolená.

Uplynulo viac ako šesťdesiat rokov, kým Rex dokázal vyslať proti Filadelfiám ďalšiu expedíciu.

22.2 Oslepujúci tanec tisícich časových línií

Keď sa vrátili od Rieky Spomienok, Virdžínia a Hiram išli do Archívnej Haly Sedemnásť, pretože v Archívnej Hale Päť bol Barkhan Zér zaneprázdnený prijímaním všetkých tých Rytierov, ktorí práve zomreli pri piatej bitke o Merkúr. Keď v kráľovstve niekto umrie, ľudia smútia. V Poliach Pokoja je každý nový príchod oslavou.

A naopak, keď sa niekto chystá opustiť Polia Pokoja a narodiť sa v kráľovstve, smútok Matky Všetkého Súcitu sa dá cítiť v toku Rieky Spomienok, a v istej atmosfére vážnosti v každom liste každého stromu, slzách rosy na každom steble trávy. Veľké pelikány leteli na západ.

„Rytier Hiram, ty si na odchode, však?" povedala Virdžínia vážne.

Bola najkrajšia, akú ju Hiram kedy videl. Vo Filadelfiách bola očarujúco krásnou mladou ženou, dcérou božsky nádhernej Elyani Serah. V Poliach Pokoja jej krása rozkvitla. Vyzerala byť múdra ako jednorožec, v jej mandľových očiach sa odrážala hĺbka Rieky Spomienok. A jej podstata Lietajúceho Draka ju učinila záhadnou, hlbokou.

Držiac ju za ruku, Hiram vošiel do tekutej tmy Archívnej Haly Sedemnásť. „Ľúbim ťa," povedal, z Orla.

Jeho láska sa ozývala Virdžíniinou podstatou v diaľavách, Orlo-vosť miešajúca sa s drahocenným elixírom Piesne Stvorenia.

Urobil zo seba Bielu bodku ponorenú v jej rozľahlosti.

Ona ho zahalila mágiou Veľkej Noci. Spôsob, akým sa Lietajúci Draci milujú.

Hala Sedemnásť mlčky čakala, tehotná skombinovanými mystériami Archívu a Lietajúcich Drakov.

Virdžíniine ľudské ja smútilo. „Povedal ti Barkhan Zér niečo o tvojom ďalšom živote?" opýtala sa ho.

„Ešte nie. Až keď sa najbližšie stretneme."

„Matka Svetla, Matka Svetla..." modlila sa živo, „prosím neposielaj Hirama naspäť do pazúrov Rexa. Nájdi mu krásnu matku, vo Filadelfiách."

„Krásnu matku," zopakoval Hiram zamyslene, pokúšajúc sa spomenúť si, aké to je, byť milovaný matkou. Vo svojom poslednom živote sa narodil zo skúmavky, jeho genetický materiál zámerne upravený tak, aby bol malý, škaredý a slabý - mizerný pešiak v Ahrimanových nekalých hrách.

Potriasol hlavou, „Majster Barkhan Zér mi dal svoje slovo, že budem druh človeka, ktorý má všetko," pripomenul jej.

Obdarovala ho pokušiteľským úsmevom, „Osvietený, milovaný, pekný, inteligentný. A pravdaže, bohatý, slávny..."

„Prestaň! Prestaň! Už teraz to znie ako kopa problémov. Nemohol by som dostať niečo... pokojné?"

Virdžínia vyvolala na kopule Archívnej Haly Sedemnásť oslepujúce pole hviezd. „Ak sa hneď inkarnuješ, mohol by si sa stretnúť s mojou matkou. Dáš na ňu pozor?"

Vo Filadelfiách bola teraz Elyani Serah vdovou. Plukovník Philip Serah, alias Zar Hnedého Rúcha, zomrel spolu s Hiramom na začiatku piatej vojny o Merkúr.

„Opäť sa s ňou stretnúť bude pre mňa obrovským privilégiom," povedal Hiram úctivo.

„Stretneš sa s ňou," povedala sebaisto, hľadiac na hviezdy.

„Myslíš?"

„Tak veľmi ju miluješ - to vás k sebe pritiahne. Láska je najmocnejší zo všetkých magnetov."

„Hej, kto povedal, že ju milujem?" protestoval Hiram.

„Ja."

„Hm..." zamračil sa.

„Opýtaj sa hviezd nad svojou hlavou. Každá jedna z nich ti to povie." Použijúc trik Lietajúcich Drakov, prepojila jeho Hrot s hviezdnou nekonečnosťou, rozšíriac tak jeho vedomie po sférach diaľav.

Hiram cítil, ako sa topí, bol ako kvapka v oceánoch diaľav. Tentokrát sa bránil, pozbierajúc sa naspäť do svojho Hrotu cez triangulárne uzavretie, „Ale ja som zamilovaný do teba!"

Jej úsmev pokušiteľky bol naspäť, „Ale veď sa nemusíš brániť! Na tom nie je nič zlé, môžeš nás milovať obe." A zápasila s jeho Hrotom, pokúšajúc sa prelomiť jeho uzavretie, „Čo tak jeden malý zápas, kým odídeš?"

Hiram uvoľnil svoje uzavretie. Dovolil jej prevziať kontrolu nad svojim Hrotom a splynul s ňou.

Urobila sa nekonečne nežnou, zahaliac ho svojou rozľahlosťou Lietajúceho Draka. „Takže nebudeme bojovať?" ďalej sa usmievala.

Potriasol hlavou, úplne sa jej vzdávajúc.

„Tak potom poď so mnou tancovať! Urob niečo nezabudnuteľné, ako napríklad..." vzhliadla nahor, skúmajúc hviezdy „zober ma do svojho Hrotu. Ukáž mi, aké je to byť Rytierom Apokalypsy."

„Poďme tancovať!" Hiram zatvoril oči, nalaďujúc sa na Archívnu Halu Sedemnásť. Tentokrát nezapol záznam Archívu v obrazovom móde, ale v Hrot-móde - vízia bohov. Bol to záznam svätyne Eisraimu v dňoch, ktoré nasledovali po Zarovom návrate z Mount Lorzen. Tentokrát, namiesto toho, aby scénu sledovala očami, Virdžínia sa naraz ocitla v tisícke myslí. Bola Zarom Hnedého Rúcha, preskakujúcim zo strechy na strechu cestou na Elyanine nádvorie, pevným ako skala, zakoreneným vo svojej Matke Drakane. V kaplnke Bieleho Orla bola Elyani, vzývajúcou Orla celou svojou silou, a Teyani, plameňom Výšin, jej srdce naplnené transcendentálnymi zázrakmi, jej hravá nálada odrážajúca extravagantné mystériá Pradávnych Dní. Pred dverami kaplnky bola mladým Pušpadivom Zákonných Záhradníkov, jeho energia rozprestretá v stromoch, myseľ pokojná ako jazero, ktorý práve doručoval rebríky, ktoré zhotovil pre Elyani. A hneď za rohom bola Muridji Purpurového Rúcha, ktorá bola znudená, hrozne znudená, veľmi ju bolelo bedro, neznášala sa za to, že je taká slabá a nepoužiteľná a snívala o inom živote, v ktorom by mohla slúžiť vznešenej veci. O niekoľko kaplniek ďalej, Virdžínia bola jedno s kňažkami Úsvitu, malými a krehkými, spojenými s kráľovstvom len slabučkým dychom života; ich ľudské ja nebolo nič viac ako šepot. Vysoko nad nimi Virdžínia zo svojej podstaty Lietajúceho Draka spoznala nezmernú veľkosť Veľkej Noci Diaľav, z ktorej všetko vzišlo, a do ktorej sa všetko navráti - všetkým prenikajúca ženská sila, ktorá v kráľovstve slúžila ako základ pre slnečné zjavenie Zákona.

Po svätyni bola Virdžínia v mysliach stoviek spáčov, ktorí chválili Pána Melchisedeka, zatiaľ čo mechanicky vykonávali svoje zákonné rutiny. V hlavnej kuchyni ich bolo súčasne sedemdesiatdva, spievali mantry, aby invokovali božstvo uhoriek, a potom ich krájali. V kaplnke Sivých Rúch bola jedno s Aparalgonom a jeho druhmi, v nábožnom tichu pedantne čistiac rituálne nástroje, ako to robievali každý deň poobede od pol druhej do šiestej. Inde bola zákonným murárom kŕmiacim živé steny plasovou potravou, zákonným upratovačom zametajúcim ulice, starou Zelenou kňažkou, ktorá práve umrela, malým dieťaťom hľadiacim do hmiel. Na západnom konci svätyne bola jedno s Lososovými Rúchami začínajúcimi rituál k tridsiatimtrom víťazným bohom. Ich pomalé pohyby hraničili s karikatúrou, ich mysle boli zúfalo prázdne. Virdžínia v nich cítila úžasnú ľahkosť bytia. Žili bez strachu, úplne uvoľnení a šťastní. V ich srdciach svietilo svetlo Zákona - nitka k Pánu Melchisedekovi. Z každého úkonu dňa to urobilo duchovnú obetu, dodávalo to plnosť ich zjavne prázdnemu životu. Tým, že sa striktne pridržiavali Zákona, všetky tie kongregácie spáčov držali prítomnosť Zákona. Videné z globálnej vízie, ktorú si Virdžínia užívala cez Hiramov Hrot, spojenie všetkých ich úkonov urobilo zo svätyne Eisraimu generátor duchovnej prítomnosti.

V tomto záblesku všeprítomnosti, kde rodila dievčatko (čo bol, vďaka starostlivosti polí, bezbolestný zážitok), prežúvala čierny koreň v Namronových ústach a astrálne cestovala, svištiac cez ohnivočervené polia hviezd, sa vyskytli aj prekvapenia. V kaplnke Apolóna sa ocitla v Hrot-vedomí veľkých zasvätencov, ktorých vízia obsiahla výšky Nebies Zjavenia, supermentálne konverzujúc s bohmi. Odetí v šafranových rúchach, sedeli v kruhu a medzi nimi bol aj Lermon Hnedého Rúcha! Byť v Lermonovom Hrote bolo ako sedieť uprostred všemocného Zlatého Slnka, jedno s prekypujúci silami Majstra Barkhan Zéra, jedno s vulkanickou ašpiráciou Majstra Džervina, jedno s Ran Geresetom, ktorý vo svojej tmavej ľadovej jaskyni vykonával ohňové rituály, jedno so svätyňou svetla v Prichádzajúcom Svete a Riekou Spomienok, ktorá nakoniec zmyje všetky ľudské smútky. A kým híkala v Afrodorosovi kaplnky Baradíny, ktorý sa už nevedel dočkať, kedy dostane svoju dennú dávku bylín pobláznenia, bola súčasne v čudesnom svete Omon Lakha Singara, vysokého kňaza Mystérií Pradávnych Dní, ktorého kaplnka bola úschovňou úplne nepochopiteľných síl vedomia, niektorých z Pradávnych Dní, niektorých od Strážcov, niektorých neznámeho pôvodu, takých čudných, že sa tam nikto nikdy neodvážil vstúpiť, okrem Muridji, ktorá bola pred tridsiatimipiatimi rokmi Singarovou milenkou a odvtedy ho dvakrát za týždeň navštevovala, pretože sa v jeho spoločnosti nikdy nenudila. Dokonca ani z Hrotu a s podporou Archívu, Virdžínia nedokázala pochopiť, čo sa v tej kaplnke odohrávalo. Medzitým bučala v Posvätných Kravínoch a plávala s rybami v malých jazierkach pred halami Melchisedeka, a zhliadala z rebríkov svetov v oslepujúcich vedomiach desiatok vysokých zasvätencov, mužov a žien fenomenálnych síl a duševnej jasnosti. Ale v tomto poli osvietenia nežiaril nik jasnejšie ako tri ženy na vrchole Malchaskovej veže: dve vysoké kňažky kasty Nepoškvrnených a Holma, vystupujúca bohyňa. Vášnivá láska, Belostne sa jagajúca jasnosť, prúd svetla Boha - Virdžíniu to primälo spomenúť si na úžasné sily Hermíny Nepoškvrnenej, jej učiteľky v Atlantíde, ktorá krátkou mantrou dokázala zapáliť Svätý Modrý Plameň a projektovať Všemocné Slovo, ktoré je Hromom Zeme.

Opitá supermentálnym elixírom, jej vedomie rozpustené vo všetkých kaplnkách Eisraimu, poznávajúca tajomstvá tisícich myslí, Virdžínia začula, ako sa Hiram smeje, „Pripravená na veľký tanec?"

Bez toho, aby počkal na jej odpoveď, spustil pokročilú funkciu Archívu, ktorá vo Virdžíniinom Hrote spustila explóziu. Vízia bola taká zhustená, že zo začiatku nedokázala nič rozlíšiť. Vedela, že poznáva čosi úžasné, ale nevedela čo - nie nezvyčajná skúsenosť, keď sa človek učí Hrot-jazyk bohov. Hiram ju vnoril ešte hlbšie do svojho Hrotu, prenesúc ju z Hrot-ovosti do Hrot-ovosť-ovosti a zmysel bol odhalený. Virdžínia naraz uvidela všetky časové dráhy všetkých ľudí, v ktorých vedomí bola ponorená. Mnohorozmerným spôsobom, úplne nepochopiteľným pre normálnu myseľ, Hrot-spoznala tisíc osudov.

Tisíc časových dráh koncentrovaných v Hrot-zhustenom formáte.

Každá dráha obsahovala trinásťtisíc rokov histórie, križovala tisícky iných dráh, vytvárajúc tak kozmický koberec - ľudská scéna, ako ju vidia Páni Osudu.

V tomto povznesenom stave vedenia, prvá vec, ktorá Virdžínii udrela do očí, bolo úžasné vedomie zmyslu. Ľudské udalosti, keď sú posudzované dôsledne a z bežného vedomia, sa často javia ako náhodné a bezvýznamné, alebo dokonca absurdné. Bodka na čiare, sama o sebe, nedáva žiaden pocit smeru. Ale keď sa zoberie do úvahy celkový tvar čiary, každá bodka sa stáva nepostrádateľnou súčasťou väčšieho celku. Potom už nič nie je triviálne. Každá udalosť, každá životná okolnosť je živým článkom v reťazi osudu.

Virdžínia sa vrátila ku scénam v paláci Tomoristanu, kde Zar zlyhal a nespoznal ju. Hrot-videné očami Pánov Osudu sa to už nejavilo ako katastrofálna chyba. Zarova časová dráha sa jemne približovala k Virdžíniinej. Tým, že sa v Tomoristane minuli, v ich časových dráhach sa vytvorilo napätie, ktoré spôsobilo, že ich ďalšie stretnutie bolo ešte istejšie. Pripravilo to úžasnú budúcnosť, ktorá mala o trinásťtisíc rokov priniesť svoje plody.

Aparalgon bol tiež skvelým príkladom tohto princípu. Jeho prvé stretnutie s Hnedými Rúchami mohlo nastať už dva životy dozadu. Ale po dva životy ťahal Anjel Úsvitu Aparalgonovu časovú dráhu opačným smerom, ako keď lukostrelec napína luk. Keď nastali posledné dni Eisraimu, karmické napätie dosiahlo vrchol. Toto, spôsobom, ktorý dokáže pochopiť len supermyseľ, bol dôvod, prečo Zar narazil na Aparalgonovho starého otca, jeho výsosť Aparalgona, a čo spôsobilo, že ten proti Zarovi podal sťažnosť, potom ako ho Zar liečil. Ďalšia bodka, umelecky umiestnená na časovej dráhe. Nakoniec, v najvhodnejšom momente, Anjel Úsvitu uvoľnil tetivu a vystrelil Aparalgona ako šíp.

Vo veľkolepej vízii diel času videla Virdžínia dobrých ľudí svätyne Eisraimu, ako sa pohybujú z jedného života do druhého, zo sveta do sveta. Muridji sa znovuzrodila ako Viking, obrovský muž, ktorý zúrivo reval, zabíjal svojich nepriateľov, vyhrával bitku za bitkou. Teyani bola vo Výšinách, tancujúc s Orlom Veľký Tanec Milencov. Vo výškach Nebies Zjavenia sa Zar učil nebeskú matematiku. Esrevin bol v Perzii, pokúšajúc sa zachrániť Oriela pred Afelionom, ale bolo už príliš neskoro. Oriel už prešiel na temnú stranu. S turbanmi na hlavách, Džervin, Vlnko a Zar boli v Bagdade, zhromažďujúc obrovskú knižnicu.

Potom sa Virdžínia a Zar opäť stretli. Tentokrát to bola Virdžínia, ktorá ho nespoznala, a poslala ho preč. Zara to zanechalo v priepastnej prázdnote. Plačúc pod hviezdami, vzýval Lietajúcich Drakov. Ale ako mu Priestorová Matica pošepkala, čas na Virdžíniine stretnutie s Archívom ešte nenadišiel. Vedená vysokou múdrosťou Pánov Osudu, jej dráha sledovala svoj smer. Od Zarovej dráhy bola oddelená len zdanlivo. Ich dve dráhy pulzovali spoločne už odvtedy, ako ich otec zasadil svoje semeno do Veľkého Draka Večnej Múdrosti.

Na ceste späť do Nebies Zjavenia sa zastavil v borovicovom lese plamennej ašpirácie a miloval sa s Elyani. Aj to rezonovalo s Virdžíniinou časovou dráhou. Mala oslnivý sen, zjavenie čistého ohnivého svetla. Po tomto sa Zar vrátil do Nebies Zjavenia. Virdžínia išla zo života do života, zdalo sa, že toho veľa neurobila, odhliadnuc od hudby - úžasnej hudby, inšpirovanej spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti. Zar a ona často hrávali hudbu súčasne, bez toho, že by o tom vedeli, každý v inom svete, nevedomí si jeden druhého, ale zjednotení v diaľavách.

Vyučovaná Synmi Apolóna, Elyani si postupne uvedomovala plný potenciál toho, že sa zrodila ako bohyňa. Vo veľkolepej sieti osudu sa daiva, ktorú Synovia Apolóna vyniesli, dala vidieť ako čisté slnečné zlato, ktoré bolo vložené do Elyaninej časovej dráhy pred Zarovým návratom z Mount Lorzen. Potom sa zlato rozlialo aj do Zarovej časovej dráhy, ovíjajúc ju okolo Nebies Zjavenia, s mnohonásobnými uzlami priateľstva s Kartendranathovou časovou dráhou. A cez rezonanciu rovnaké zlato osvietilo časové dráhy Rytierov, ktorí boli život po živote trénovaní Majstrami Hromu a Synmi Apolóna. A Virdžínia vedela, že keď bohovia vyniesli daivu, boli v rovnakom stave mnohorozmerného predvídania ako teraz ona. Ich plán bol vznešeným umeleckým dielom, ktoré sa tiahlo od Eisraimu po Filadelfiu.

V pozadí, svet pokračoval vo svojom kurze. Civilizácie sa rodili a umierali. Ľudia Archívu rástli v počte, aj na sile. Ako kráľovstvo dúh postupovalo, Ahrimanov vplyv sa šíril ako temné mraky pred búrkou. Teyani sa vrátila z Výšin a pridala sa k Barkhan Zérovi v Poliach Pokoja. Hiram bol teraz jedným z Rytierov, už legendárny svojou tvrdohlavosťou.

Dvakrát sa Virdžínia a Zar stretli a minuli, len aby lepšie pripravili Virdžíniine stretnutie s osudom.

Až do dňa, kedy sa ich dráhy mocným spôsobom stretli.

Bolo to trinásťtisíc rokov po Eisraime, v zemi bielej ruže - Filadelfia, meno, ktoré znamená bratská láska. Začali sa vojny proti Ahrimanovi. A s nimi aj legenda Rytierov. Vyslaný Majstrami Hromu, Zar zostúpil do kráľovstva. Vyslaná Synmi Apolóna, Elyani sa k nemu pridala. Teraz bola Panter - tmavovlasá, ohnivá, apokalyptická. V malej kajute starej vesmírnej stanice na obežnej dráhe Merkúra sa milovali. Pri nulovej gravitácii. Vesmírna stanica sa volala Filadelfia Šesť. To milovanie bolo nezabudnuteľné - apokalyptické - siahalo od Veľkej Hadany Večnej Múdrosti až po Nebesá Zjavenia. O deväť mesiacov sa narodilo malé dievčatko: Virdžínia. Od Tomoristanu po Filadelfiu, kruh bol uzavretý, ich časové dráhy sa spojili. Bola v jeho náručí, zaplavená jeho láskou. Od Elyani dostala priehrštie nebeských klenotov. Bol to raj na obežnej dráhe Merkúra. Trvalo to päť rokov. Potom armády Rexa Filadelfiu Šesť dobyli. Virdžínia zostala uväznená na stanici, oddelená od svojich rodičov, jej duša dusená Ahrimanovým jedom. Dvanásť rokov. Dvanásť príšerných rokov, na konci ktorých, sledujúc Zarove a Elyanine časové dráhy, našla rezonanciu s tou pamätnou nocou, keď bola počatá.

Na inej stanici, Základňa 7, Zar vedel, že zanedlho opustí svoje telo. Práve sa mala začať piata bitka o Merkúr. Ale Elyanina misia sa neskončila, mala zostať vo Filadelfiách. Ich časové dráhy sa opäť mali od seba oddeliť. A znovu sa milovali z hĺbok Veľkej Hadany Múdrosti až po vrcholky Nebies Zjavenia.

Časové dráhy ďalej tancovali vo veľkej tkanine osudu.

22.3 Rozlúčka zostupujúceho

Keď Virdžínia a Hiram došli do Archívnej Haly Päť, Rytieri ich privítali ováciami. Vo Filadelfiách teraz Hiram nebol nič menšie ako legenda. Operácia Krvavé Slnko, vykonaná ním, Zarom a Marekom v prvej hodine piatej bitky o Merkúr, vydláždila cestu ohromnému víťazstvu. Viac ako tretina všetkého Rexovho hardvéru v slnečnej sústave bola premenená na vesmírny prach. Filadelfie žili.

Našťastie, alebo nanešťastie (v závislosti od toho, z ktorého sveta sa človek pozeral), Hiram medzi Rytiermi v Archívnej Hale Päť nespoznal žiadnych svojich priateľov. V kráľovstve boli členovia Himalájskeho chóru živí a zdraví, rovnako ako členovia chóru Saint-Bernard - nikto z nich nebol počas bitky zostrelený.

Hala plná jeho učeníkov, Majster Barkhan Zér bol v obzvlášť žoviálnej nálade, jeho zlato vibrujúcejšie ako kedykoľvek predtým. Spolu sledovali záznamy Archívu - záznamy bitiek, pravdaže, ale tiež svoje minulé životy a záznamy zo svetov bohov, spomínajúc si na najvzrušujúcejšie okamihy svojho tréningu. Vciťovali sa do Majstra Zara, ktorý cestoval vzdialenými sférami Lietajúcich Drakov, a ktorý zobral so sebou na výlet aj Mareka. A nechali cez svoje srdcia pretekať radosť Rieky Spomienok, posielajúc svoju lásku tým, ktorí zostali v kráľovstve, kde bolo teraz veľa smútku.

Oslava sa skončila, Rytieri odišli. Na Barkhan Zérove pozvanie, Hiram zostal.

Čas na inštrukcie na ďalšiu časť cesty.

Virdžínia sa pohla, aby odišla. Hiram ju schmatol za rameno. „Chcem, aby zostala!" povedal svojmu majstrovi.

„Ako si želáš, synak." Obrátiac sa k Virdžínii, Barkhan Zér si zaspomínal, „Keď som naposledy posielal Hirama na Zem, vieš, čo sa stalo?"

Virdžínia zvedavo pohliadla na Majstra Hromu, pozorujúc vánok súcitu v jeho očiach.

„Plakal som," povedal Barkhan Zér s prostotou Rieky Spomienok. „Och, boli to mizerné časy! Vrhnúť môjho milovaného Hirama do papule tej obludy."

Posielajúc ho, aby sa narodil zo skúmavky, pošpinený smolovočiernym blatom, prikovaný na dne Ahrimanovho virtuálneho sveta.

„Ale dnes..." Barkhan Zér osvetlil halu svojim úsmevom, „dnes z neho urobím knieža!" Periférne hľadiac na Hirama, napoly sa uškrnul, „To ale len v prípade, že úlohu prijme."

Hiram sa zachechtal.

Virdžínii povedal, „Nemáš ani predstavu, aký je tento muž tvrdohlavý!" Barkhan Zér si plesol po čele. „Pokúšať sa mu zadať úlohu, keď má na mysli niečo iné, je úplná strata času."

„Úlohu prijímam!" prehlásil Hiram bezpodmienečne.

„Mm..." Barkhan Zér si záhadne žmolil bradu. Ponoriac Archívnu Halu Päť do tmy, vyvolal záznam Archívu.

Na Základni 7 sa Serah a Elyani milovali. Presne tá epizóda, ktorá zaujala Virdžíniinu pozornosť, keď sledovala supermentálne záznamy v Hale Sedemnásť.

Nulová gravitácia a vášnivý oheň. Výhľad na rozžeravený kotúč Slnka, cez okno kajuty. A zúfalstvo z nadchádzajúceho odlúčenia.

Na vrchole Panter kričal, „Chcem dieťa! Chcem mať s tebou ďalšie dieťa!"

Vložiac do nej celú svoju vôľu, Serah zareval z Draka, „Zostupujúceho!"

Zostupujúceho!

Hlboko dole sa otriasa Drak. Vysoko hore, odpoveď.

„Stalo sa to pred tromi týždňami. Tú noc začalo tehotenstvo," povedal Barkhan Zér, ukazujúc tok zlata prúdiaci nadol od Anjelov Semena.

„Ja viem. Panter mi o tom hovoril," povedal Hiram.

V tom čase bol Hiram ešte v kráľovstve. Keď sa mu Elyani zdôverila, pohlo to ním do hlbín jeho bytosti.

„Je to mužské embryo," dodal Barkhan Zér vecne. „Ak chceš, to miesto je tvoje."

Slzy v očiach, Hiram sa len mlčky pozeral.

Serah a Panter si navzájom plakali v náručí.

„Chcela by..." Hiramovi preskočil hlas, „chcela by ma ako svoje dieťa?"

Scéna sa zmenila. Nezvyčajne, Panter bol oblečený v bielom. Bola sama a sedela pred sviečkami. Hiram rýchlo spočítal, že je ich tridsaťtri. Ruky spojené v modlitbe, spievala pomalú melódiu so zvláštnou intonáciou.

„Vieš, čo to je?" spýtal sa Barkhan Zér.

„Nejaký druh rituálu," hádal Hiram.

„Správne. Rituál k Veľkému Apolónovi, aby sa Hiram znovuzrodil z jej lona. Odkedy si opustil kráľovstvo, vykonávala tento rituál každý deň trikrát."

Záhadné okultné sily bohyne.

„Bude ťa zbožňovať," povedala Virdžínia, držiac Hirama za ruku.

Hiram bol dojatý. V posledných dňoch sa modlil k Matke Svetla, „Prosím, dovoľ mi narodiť sa na Filadelfiách," lebo vo Filadelfiách ľudia poznajú význam lásky. Teraz bolo vo výhľade viac lásky, ako si kedy dokázal predstaviť.

V Archívnej Hale Päť sa objavil astrálny vír - tmavá víriaca brána, ktorá pokračovala tunelom.

Dole, na druhom konci tunela bolo zlato Panterovej lásky, s krajinou bielej ruže v pozadí.

„Časové okno je otvorené," informoval ho Barkhan Zér. „Musíš ísť teraz. Čo sa týka tvojich pokynov..." vyvolal obraz slnečnej sústavy.

Obraz hovoril za všetko. Aura Zeme bola zlovestne čierna. Ahrimanova smola sa tiahla až k obežným dráham Saturna a Merkúra. Vo vnútri obežnej dráhy Merkúra, blízko Slnka, krehká filadelfská komunita držala pochodeň slobodného sveta. Za obežnou dráhou Saturna boli tiež ložiská mimoriadne jasného svetla. Hrozilo, že Rexova temnota pohltí celú scénu.

„Stále to môže dopadnúť tak aj onak," prehovoril Barkhan Zér z Hromu. „Prišiel čas zobudiť obra vo vnútri a bojovať za svetlo."

Apokalypsa - čas, kedy je možné čokoľvek.

„Teraz choď a uži si život dieťaťa!"

Hiram a Virdžínia sa už rozlúčili predtým, na brehoch rieky Spomienok. Teraz si vymenili posledný pohľad. Ten prerozprával celú legendu Navždy Lásky, od Okraja Výšin, kde žiari Orol, až po Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti, kde sa usmieva Matka Svetla.

Dojatý, Barkhan Zér si spomenul na verš Zákona Orlov, „Spojte Lietajúceho Draka a Bieleho Orla a rozvinie sa zázrak."

Položil ruku na Hiramove plece. Vážne povedal, „Nepoviem zbohom."

Láska prúdiaca z jeho očí, Hiram odpovedal, „A ja nepoviem ďakujem."

Tak sa lúčia Orly.

Hiram odhodlane vstúpil do víru.

Prekračujúc bránu, sám pre seba si zašepkal, „Jedna cesta, jeden Zákon. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie."

~ Tak končí Kniha Virdžínie a Hirama ~

Koniec Štvrtého Zväzku

Samuel Sagan

Návrat Lietajúceho Draka

Z anglického originálu The Return of the Flying Dragon,

preložil Ing. Peter Bezemek.

Vydal AEON GROUP, Banská Bystrica, v roku 2008.

Jazyková korektúra Mgr. Mária Bezemková.

Obálka, grafická úprava Ing. Peter Bezemek.

kontakt@aeon.sk

ISBN 978-80-89285-07-5

1 Jed - termín odkazuje na mentálne vedomie bohov a anjelov vo všeobecnosti, či už sú to anjeli svetla alebo anjeli temnôt. Energia tohto vedomia je taká intenzívna, že keby vstúpila do ľudskej mysle, spálila by ju. Termín pochádza z alchymických textov, kde sa používa v podobnom symbolickom význame.

Poznámka: Zarov osudový uzol - Filadelfia Šesť a stretnutie s Hiramom - je prerozprávaný v legende Krvavé Slnko.

Table of Contents

Návrat Lietajúceho Draka.

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, apokalyptické časy

16 - Kniha Nefilimských Obrov

Atlantída, Východný Polostrov, citadela nefilimských obrov

16.2 Obor, ktorého čas nadišiel

16.3 Masaker

16.4 Vyzývateľ

16.5 Hádaj, kto stojí predo dvermi!

16.6 A čo keby obri kolonizovali Aegypton?

16.7 Radikálne riešenie

16.8 Bratstvo bafometov na Bobrosovej strane

16.9 Klamstvo, zmätok a ďalšie klamstvo

16.10 Obri na ťažení

17 - Kniha Paradoxov vo Výšinách

17.1 Svätyňa Eisraimu

17.2 Návrat

17.3 Citadela nefilimských obrov

17.4 Nečakaná návšteva

17.5 Majstrovský plán, konečná verzia

17.6 Prvá cesta do Výšin

17.7 Hľadanie otráveného darčeka

17.8 Alverard, na severnej hranici kraja Eisraimu

17.9 Temná noc kráľovstva

17.10 Paradoxy vo Výšinách

17.11 Špehovacie polia

17.12 Prípad Muridji

17.13 Východný Polostrov, citadela nefilimských obrov

17.14 Palác Kráľa Atlantídy

17.15 Pevnosť Správcov Polí

17.16 Paradoxy vo Výšinách, druhé kolo

17.17 Nebesá bohov poznajú tajomstvo

17.18 Dúhová kaplnka

17.19 Výšiny

18 - Kniha Smrti Strašnej

18.1 Odchod do zeme Aegypton

18.2 Prezentácia polí svätyne

18.3 Vlnko Hromu

18.4 Tradičné otázky

18.5 Opustení bohmi aj Hnedým Rúchom

18.6 Hľadanie nefilimských duchov

18.7 Východný Polostrov, palác najvyššieho veliteľa

18.8 Stratené klenoty

18.9 Nebeský úsmev

18.10 Zlato posledných dní

18.11 V kráľovstve hmiel sa veľa udialo

18.12 Dar

18.13 Veci, ktoré si Orly hovoria, keď sa stretnú

18.14 Z Eisraimu do Miesta Bez Hraníc - výdych

18.15 Potkany, mačky a nefilimskí duchovia

18.16 Let vtáka Hromu

18.17 Vlnko Apokalypsy

18.18 Smrť strašná

19 - Kniha Polí Pokoja

19.1 Vlnkov najlepší život

19.2 Nepadlý svet

19.3 Polia Zjavenia, Polia Otvorenia

19.4 Polia Polí

19.5 Kráľovstvo dúh

19.6 Ahrimanické zdravie

19.7 Svetlo z temnôt

19.8 Kríž a štvorcovaná dlažba

19.9 Apokalypsa, čas, kedy je možné čokoľvek

19.10 Kam človek patrí

19.11 Zasvätenie do Hromu

20 - Kniha Posledných Dní

20.1 Aparalgon, syn Aparalgona

20.2 Potkany

20.3 Vrúcnosť

20.4 Dohady

20.5 Och, bohovia!

20.6 Niekto

20.7 Umierajúce kráľovstvo

20.8 Zločin

20.9 Planiny Ašerbanu, kraj Perentije

20.10 Vynálezy, časť prvá

20.11 Vynálezy, časť druhá

20.12 Debakel

20.13 Supermravce

20.14 Stretnutie

20.15 Spolupráca na nefilimský spôsob

21 - Kniha Údolia Nekromancera

21.1 Nasledovanie svetla Archívnej Haly Päť

21.2 Plán

21.3 Nabíjanie

21.3 Srdce Zákona

21.5 Ako sa Biele Orly lúčia

21.6 Pachy

21.7 Údolie Nekromancera

21.8 Svätyňa Eisraimu

21.9 V srdci Údolia Nekromancera

21.10 Prenos

22 - Kniha Virdžínie a Hirama

22.1 Archívna Hala Päť, Polia Pokoja, 13000 rokov neskôr

22.2 Oslepujúci tanec tisícich časových línií

22.3 Rozlúčka zostupujúceho